Wendy Holden

I GIVE YOU MY HEART

Copyright © 2022 by Wendy Holden

All rights reserved.

Translation © 2023 by Lubomír Sedlák

ISBN 978-80-249-5275-8

Obsah

Poznámka autorky

Předmluva

Prolog

1

2

3

4

5

6

7

8

9

Epilog

Poděkování

Bibliografie a další zdroje

Tato kniha je věnována dvěma úžasným ženám –
Zule a Elle.

Poznámka autorky

Toto dílo se zakládá na skutečnosti tak, jak se uchovala ve vzpomínkách těch, jichž se týkala a kteří ji dlouho drželi v tajnosti. Jejich příběh přečkal desetiletí díky odhodlání a houževnatosti hrstky lidí, kteří po celou dobu střežili některá osobní bolestná svědectví. Těmto strážcům historie autorka vyjadřuje své velké poděkování. V případech, kdy nebylo možné uvést přesné znění konverzací nebo bližší podrobnosti, došlo se svolením pozůstalých a jejich rodin k rekonstrukci na základě dostupných informací. Některá zapomenutá nebo neznámá jména byla nahrazena, nicméně sled událostí tak, jak ho líčí tato kniha, zůstal nezměněn.

Předmluva

Nevzpomínám si, kolik mi bylo let, když jsem poprvé uslyšela o holocaustu. Jako dítě jsem jen věděla, že moji rodiče zažili strašlivou tragédii a zasáhla je velká ztráta, a měla jsem také určité mlhavé povědomí o pozoruhodném příběhu z matčina života, jak jistou dospívající dívku zachránila v polské Varšavě odvážná žena.

Tou dívkou byla moje maminka Ella Frenkielová Złotniková, zatímco osoba, která ji ukrývala, se jmenovala Zofia „Zula“ Pieńkiewiczová. Postupně, jak šla léta a matka se mnou sdílela fragmenty svých vzpomínek, se vynořovaly nové a nové informace, přičemž další poznatky jsem získávala z odposlechnutých rozhovorů s jejími kamarádkami, které podobně jako ona přežily válku. V každém případě jsem se od ní hodně naučila o lásce, toleranci, empatii, odpouštění a lidskosti.

Zulu jsem si, když jsem byla malá, představovala jako nějaký do daleka svítící maják, jako člověka zosobňujícího vše, co je pozitivní. Osobně jsem ji poznala ve svých sedmi letech, když přímo z letiště dorazila do našeho newyorského bytu, zavěšená do mé matky. Vůbec nevypadala tak, jak jsem si ji představovala, neměla žádné nadpřirozené rysy; byla to obyčejná postarší (čtyřiapadesátiletá) žena, mnohem menší, než jsem očekávala, ale s vřelým úsměvem na tváři, jímž nahrazovala nulovou znalost angličtiny. Od té chvíle jsem se od ní už nehnula, tak mne okouzlila, a i když jsem se s ní předtím nikdy nepotkala, přišlo mi zcela přirozené říkat jí babičko, protože přesně tak nějak bych si svou babičku představovala.

I když ty dvě ženy od sebe dělilo téměř sedm tisíc kilometrů, jejich nesmírně vřelý vztah „přes oceán“ trval, dokud jedna z nich jako první neodešla z tohoto světa. Matka na ni doma často myslela a přes problémy způsobené obtížnou vzájemnou komunikací na tak velkou vzdálenost a skutečností, že země, kde Zula žila, se během studené války nacházela za železnou oponou, ji několikrát navštívila; byla u ní ostatně i ve chvíli, kdy Zula umírala. O řadu let později začalo selhávat zdraví i mé matce, v té době už však bylo pozdě, abych pokračovala ve vyptávání, co zažila za války, a abych se spolu s ní nějak hlouběji vracela do minulosti. Já už dnes mám každopádně tři děti (syna Ariho a dcery Danielle a Ilanu), dva zetě (Rona a Shaie), čtyři synovce (Joshe, Davida, Griffina a Jakea), tři neteře (Rissu, Alexu a Malin) a pět vnoučat (Leora, Yuvala, Ellu, Liv a Mayu).

Cítím povinnost odhalit o životě Zuly a Elly co nejvíc a jejich úžasný odkaz předávat z generace na generaci. Jsem v této souvislosti velmi vděčná Zulině dceři Jowitě Pieńkiewiczové za to, že mi poskytla maximální množství informací (její výpověď nakonec vydala na nějakých šedesát stran textu), které se ukázaly jako naprosto neocenitelné při líčení příběhu mé matky. Tato žena mne a autorku knihy Wendy Holdenovou také ochotně doprovázela při našich četných výpravách do minulosti, ať již obrazně nebo doslova, i když několik z nich pro ni nebylo lehkých. „Vy si tu historii zasloužíte znát, takže se budu snažit, abych vám přiblížila vztah mezi oběma rodinami včetně toho, jak vypadal jejich typický den,“ řekla mi v jedné chvíli.

Naplňuje mne velkou hrdostí a štěstím, že podrobnosti z Jowitina pozoruhodného vyprávění, doplněné badatelskou činností Wendy Holdenové a rozhovory s mou matkou, vám nyní může reprodukovat toto dílo. Jde vlastně o jakýsi děkovný dopis Zule a Elle, dvěma ženám, které odmítly, aby je vzájemné rozdíly od sebe oddělily či aby je dokonce temná doba, v níž žily, zničila. Kniha vzdává čest jim oběma.

Do celé záležitosti bych se nemohla pustit, kdybych neměla láskyplnou podporu svého manžela Marka a našich tří potomků. Jejich průběžná pomoc, kdy mne ujišťovali, že si musím splnit svůj sen a vidět, jak dotyčný příběh vyjde knižně, mi umožnila dovést vše do úspěšného konce. V této souvislosti musím poděkovat i několika dalším lidem, kteří mi v mé práci v uplynulých několika letech asistovali. Byl to především můj bratr Mitchel Perkiel a potom Nadia Ficarová z Amerického muzea památky holocaustu, která měla o projekt velký zájem a navíc mne seznámila s Wendy Holdenovou. Ocenění si za poskytnutou pomocnou ruku při psaní díla zaslouží i Igor Pietraszewski, Dvora Negbi Meneshofová, Aline Grossmanová, Olimpia Novick Sullová a Andrzej Puchacz.

Obzvláště vděčná jsem samozřejmě Wendy Holdenové, s níž jsem si užívala každou minutu vzájemné spolupráce. Už když jsme se potkaly poprvé, věděla jsem, že poznávám mimořádnou osobnost, člověka, který má vrozenou schopnost vyvolat v každém pocit důležitosti a být všude vítán.

Kvalita její badatelské činnosti a umění psát se mi navíc staly zcela nezpochybnitelnými poté, co jsem dočetla její knihu Narodili se, aby přežili.

Anita Perkielová Sarnová, New York, USA

Varšava, 1944

ZAHRADA

Zahrada dřímala v srpnovém horku,

zatímco svět v dáli tiše zanikal.

Zadívala jsem se do bledých unavených tváří

a vybrala si tebe, jako bych utrhla květinu.

Bledá a pasivní, šla jsi se mnou,

i když jsi nevěděla, proč ani kam.

To projasněné ráno tobě připadalo temné,

Všude kolem jen hrůza a klam.

Jak dny a měsíce plynuly,

do mého srdce jsi vrostla

prostřednictvím strachu a slz…

I kdyby nás teď oddělili,

nezapomněla bych na tebe ani ty na mě.

Kdysi jsem slíbila, že tě zachráním,

že tě budu strážit jako své vlastní dítě,

a Bůh mi odpustí, že tě nebráním,

já, připomínající střep, neživou věc.

Dnes máš narozeniny, moje malá,

ale jako dárek ti mohu dát jen píseň:

nechť tě má báseň kolébá –

dávám ti své srdce – to je to jediné, co mám.

Zula

Tento text napsala Zofia Pieńkiewiczová, vyšší důstojnice podzemní polské Zemské armády, v červenci 1944 ve varšavské věznici Pawiak, která spadala do pravomoci gestapa, a nechala jej propašovat ven krátce předtím, než byla odeslána do koncentračního tábora v Ravensbrücku.

Prolog

Londýn, léto 1970

Ella Jowitu v hotelovém lobby okamžitě poznala. Nebylo to jen podle starého letního kabátu, rozšiřujícího se v pase, dědictví po její matce, ale také podle úsměvu na tváři, stejného, jaký měla i Zula. Rozběhla se k osmatřicetileté Polce a vroucně ji objala, tak silně, až si její manžel Romek, který stál opodál a obě ženy sledoval, pomyslel, že už je od sebe nikdy neodtrhnou.

„Poznala bych tě všude, drahá Jowito!“ zvolala Ella a oči se jí přitom leskly.

„Říkala jsem si, že když si na sebe vezmu tenhle kabát, mohlo by ti to pomoci osvěžit paměť i po tolika letech,“ odpověděla Jowita.

„Sluší ti,“ řekla Ella a hned vzala o osm let mladší Jowitu pod paží. Poté pokračovala v obdivování jejího oblečení a také účesu. Jowita jí kompliment obratem vrátila, načež obě vyjádřily svůj názor také na zelené hedvábné šaty ženy, která kolem nich rychle prošla směrem k baru.

Romek vše fascinovaně sledoval, ale pak zakašlal, aby jim připomněl, že je tam taky. Nato jej Ella Jowitě s omluvou představila a Romek pokývl hlavou a se zájmem se zeptal: „Připomeňte mi, kdy jste se vy dvě naposledy viděly?“

„Sedmnáctého dubna 1944,“ odpověděly unisono, a poté co na sebe pohlédly, obě pokývaly souhlasně hlavou, aby potvrdily, že právě to byl ten osudný den.

„Odvedli vás uprostřed noci,“ dodala Jowita potichu, a evokovala tak dávno zasuté vzpomínky na dospívající dívku se smutnýma očima, kterou tehdy vnímala jako svou sestru.

„Ano, odvedli nás,“ potvrdila Ella a jemně Jowitě stiskla paži.

Romek se začal smát. „Do smrti nikdy neporozumím ženám. 1944? To je téměř před třiceti lety, a vy se přitom chováte, jako byste spolu včera obědvaly. Což mi, dámy, připomíná, že mám hlad, takže se pojďme někam najíst.“

Obě ženy, stále zavěšené do sebe, jej tudíž následovaly do jídelny hotelu Ambassador, poblíž londýnské křižovatky Marble Arch, ale nepřetržitě spolu během chůze dál konverzovaly. Ella přitom kouřila své oblíbené cigarety značky Kent, zasunuté do stříbrné špičky poseté polodrahokamy, takže ještě víc vypadala jako nějaká filmová hvězda. Romek (ten mimochodem na rozdíl od své manželky nekouřil) se Jowitě líbil, říkala si, že připomíná římského césara.

Každopádně se nemusela obávat, že Ellu, kterou si vybavovala jen jako hezkou mladou dívku žijící za války s ní a jejími rodiči, po tak dlouhé době nepozná. Dokázala to přitom nejen podle jejích očí. „Vlastně se za ta léta ani moc nezměnila, stále šlo o krásnou a velmi elegantní ženu s okamžitě rozpoznatelnými vlnitými blond vlasy,“ vzpomínala později.

Romek toho večera jedl vydatně, ale dámy se pokrmů téměř nedotkly; dvě dávné přítelkyně, jejichž setkání probíhalo v atmosféře takové vzájemné náklonnosti, si toho musely ještě mnoho říct. Jowita popisovala, jak směla vyjet na Západ díky speciálnímu povolení, pracovníci Britské rady ji totiž poté, co se dozvěděli o její dramatické tvorbě pro polský rozhlas a televizi, pozvali ke sledování práce herců v několika divadlech a TV studiích Spojeného království. Během návštěvy byla i v Oxfordu, kde ji ubytovali ve studentské koleji, a ve městě Stratford-upon-Avon zhlédla představení Královské shakespearovské společnosti.

Ella jí vysvětlovala, že do Evropy přicestovala v rámci manželovy služební cesty. Z New Yorku odjeli jen o několik dní dřív, taky aby se mohli sejít s několika starými přáteli, a až poté, co v Londýně kontaktovala Zulina bratra Jerzyho, dozvěděla se, že ten samý týden bude v Británii poprvé i Jowita. „Nemohla jsem té náhodě uvěřit a představa, že se po tak dlouhé době opět uvidíme, mne naplňovala obrovskou radostí,“ svěřovala se.

„Mne taky,“ přiznala se s procítěností v hlase Jowita. „Naše odloučení trvalo až příliš dlouho.“

Obě ženy se pokaždé jen stěží stačily nadechnout, jak spolu v té rušné hotelové restauraci intenzivně probíraly vše o svých dětech, domácnostech, přátelích a povoláních. Vykládaly si, se kterými společnými známými byly od konce války v kontaktu, takže jídlo na talířích jim vystydlo. Romek už vzdal kladení nějakých otázek a jen je pozorně poslouchal, aby byl alespoň trochu v obraze.

„Něco ti musím ukázat,“ vzpomněla si najednou Ella. Nato z kabelky vytáhla peněženku a z ní složený tenoučký kus papíru podobný těm průklepovým, používaným na pořízení kopií při psaní na stroji. „Tohle už jsi někdy viděla?“ zeptala se a oči měla najednou zamlžené vzpomínkami.

Jowita útržek uchopila co nejopatrněji, protože křehký papír se na okrajích už drolil stářím, a s třesoucíma se rukama začala číst výrazné písmo své matky, i když tentokrát velmi drobné. Byla to báseň nazvaná Zahrada, kterou Zula napsala za války v ženské části smutně proslulé varšavské věznice Pawiak, provozované gestapem. „To mi ve společné cele dala tvoje matka těsně předtím, než nás rozdělili,“ začala jí Ella opatrně vysvětlovat. „Muselo to být… ano, v červenci 1944, a od té doby to mám pořád u sebe.“

Napjatě sledovala, jak Jowita neslyšně pohybuje rty a přitom vstřebává slova, která Zula věnovala Elle, hezké dospívající židovské dívce, kvůli níž riskovala svůj život i život celé své rodiny, jen aby ji zachránila. Ano, té dívce s modrýma očima a blond vlasy, kterou od jisté chvíle začala považovat za svou dceru. Bolestné volné verše psala v době velké nejistoty, kdy se už k Varšavě blížila Rudá armáda a nacisté se rozhodovali, které ze svých vězňů popraví nejdřív, aby tak odstranili jakékoliv svědky svých zvěrstev. Pečlivě volené výrazy básně naznačovaly, jak hluboce kruté věznění tyto dvě ženy sblížilo.

Když si nyní po tolika letech v londýnském hotelu společně text četly, opět je dostihla dávná minulost. Nejprve se dala do pláče Ella a vzápětí se k ní připojila i Jowita. „Seděly jsme vedle sebe, skloněné nad tím kouskem papíru, vzájemně se objímaly… a najednou nám začaly téct proudem slzy…, přičemž restaurace jako by úplně zmizela, včetně všech těch elegantně oblečených lidí, co na nás hleděli se zděšením, a dokonce i včetně Romka,“ vzpomínala později Jowita. „Teprve v ten moment jako bychom se naplno a doopravdy potkaly a znovu nás dostihla ta strašná válka.“

Romek se ovšem v dané situaci zachoval stoicky, sám ostatně přežil několik koncentračních táborů. „Ano, zůstal klidný, naopak laskavým hlasem ujišťoval znepokojené hosty kolem, kteří chtěli zavolat pomoc, že vše je v pořádku,“ vybavovala si. „Zároveň mně i Elle dal vodu a papírové kapesníky, načež zaplatil účet a vzal nás nahoru do apartmá, kde jsme byli ubytovaní. Nic dalšího si z toho večera nepamatuji, jen že šlo prostě o velkou událost (pod jeho starostlivým dohledem) a že my dvě jsme se celou dobu k sobě tiskly jako nějaké děti v leteckém krytu.“

Po tomto bouřlivém setkání Romek, který do určité doby jen seděl a poslouchal, takže se dozvěděl řadu dalších podrobností pozoruhodného příběhu o Zule a Elle, o němž se domníval, že už jej dobře zná, každopádně dospěl k rozhodnutí, že je třeba jej zveřejnit. O něco takového se už jednou pokusil, když pozval domů jistého novináře, nicméně čtyřdílná autorova reportáž podle něj nevystihla podstatu příběhu.

Šlo o příklad obrovské odvahy a lásky, obětování a důvěry, zahrnující zároveň řadu těch nejhorších událostí, k nimž za druhé světové války došlo, včetně hrůz holokaustu. Četní lidé tehdy velmi riskovali a také o mnoho přišli, ale v zájmu těch, jimž se dotyčnou dobu podařilo přežít, jakož i v zájmu příslušníků následující generace, tedy dětí Romka a Elly a Jowitina syna, bylo životně důležité, aby ten příběh nezůstal známý jen dvěma ženám sedícím u stolu a ronícím hořké slzy nad útržkem papíru, který se jednou promění v pouhý prach…

1

Mława, Polsko, 1938

Moše Złotnik a Artur Pieńkiewicz, kteří ve svém městě patřili k nejdůležitějším mužům, se dali označit za velmi netypické přátele. Zkontaktovali se jako podnikatelé, ale časem se blíže poznali díky společnému hraní karet, což bylo dlouho předtím, než se jejich životy nerozlučně – a osudově – propojily.

Moše, shodou okolností židovského původu, působil jako úspěšný obchodník s obilím v zemědělském městě Mława v Mazovském vojvodství, sto třicet kilometrů severně od Varšavy a nedaleko hranice s Německem. Artur byl pro změnu ředitel místní banky, který stejně jako jeho žena Zofie, přezdívaná všemi Zula, patřil k výrazným příslušníkům tamní katolické komunity. Manželé pořádali pro své hosty jedny z nejrušnějších společenských akcí včetně pravidelného hraní bridže, na něž neváhali zvát i Mošeho a jeho paní Ciporu, známou jako Celina.

Tato hra probíhala ve velké vážnosti v salónu elegantního bytu Pieńkiewiczových ve třetím patře a podávalo se tu průběžně velké množství jídla a vína, i když konkrétně Złotnikovi vše zdvořile odmítali, jelikož nešlo o pokrmy a nápoje, které by se daly označit za košer. Bridž se v té době stal v celé Evropě nesmírně populárním a v Polsku i určitou módní záležitostí; Zula jako žena svobodného ducha na něj zvala každého, kdo jí imponoval. Jeden stůl byl vždy vyhrazen pravidelným účastníkům sezení, u něhož dělal Artur partnera tomu, kdo jej potřeboval, zatímco u toho druhého kralovala jeho manželka a střídali se tam nejrůznější pánové i dámy. Příslušnou místnost neustále naplňoval tabákový kouř, smích a cinkání skleniček, což se neslo chodbou až do pokoje obou dětí hostitelů, Jowity a Kaliny.

K bridži se každý týden dostavovala trochu jiná sestava, nicméně ke štamgastům patřili zástupce okresního policejního komisaře, členové Klubu majitelů půdy, příslušníci místní aristokracie, katolický kněz a již zmínění manželé Złotnikovi. Řadu těchto osob Zula znala díky pracovním kontaktům svého manžela v bance, její poněkud svérázný výběr hostů ovšem vyvolával v lepších kruzích města značný údiv. Podle nepsaných pravidel se osobní kontakty mezi představiteli různých ras a náboženských vyznání v Polsku před druhou světovou válkou obvykle udržovaly jen na pracovištích, pouze ve výjimečných případech k nim docházelo i v soukromí. Zbožným dámám z vyšší společnosti, nepochybně inspirovaným i klepy z úst svých služek, připadalo skandální, že „slušná katolická rodina“ má odvahu v zemi, kde panovaly přísné sociální a rasové bariéry, zvát k sobě domů zároveň kněze i člověka židovského původu.

Tyto ženy netušily, že podobně smýšlejí i mnozí z téměř osmi tisíc Židů žijících v Mławě. Zatímco Artur se musel bránit výtkám, že se stýká s manželi Złotnikovými, pod stejným tlakem se ocital i Moše, tedy dokud své kolegy obchodníky neujistil, že hrát karty s ředitelem banky pouze „prospívalo jeho podnikatelským záměrům“. Ještě větší problém přesvědčit své bigotní souvěrce, že je v pořádku účastnit se dýchánků, na které jsou zváni i Židé, měl pak Władysław Maron, duchovní zdejšího katolického kostela. Tohoto člověka, jemuž se přezdívalo „Rajčátko“, protože kdykoli se soustředil na své karty, pokaždé výrazně zrudl, kritika jeho účasti na bridžových sezeních tak rozčilovala, že dotyčným nespokojencům nakonec doporučil, ať si pořádají svá vlastní karetní setkání, když je to tak popuzuje.

Jen málokdo ve městě věděl, že Pieńkiewiczovi zvali Złotnikovy domů i samostatně, tedy pouze je. Ti i v tomto případě, podobně jako během bridže, odmítali konzumovat jakékoliv jídlo, jelikož nebylo košer, nicméně Mošemu Celina dovolila vypít s jejich hostitelem jednu nebo dvě sklenice vodky, zatímco Artur si naopak dával mimo jiné proslulou pesachovku, oblíbený likér určený pro jeden z nejdůležitějších židovských svátků. Manželské dvojice se při těchto sezeních bavily o nejrůznějších tématech včetně hudby a literatury nebo umění a kultury všeobecně. Artur se také téměř jistě zmínil o koupi rozsáhlého pozemku v Mławě, na němž si chtěl postavit dům se zahradou, aby se tam mohl uchýlit, až odejde do důchodu. Moše pak pro změnu nepochybně mluvil o tom, jak jde jeho podnikání. K takovýmto uvolněným setkáním docházelo i „v opačném směru“, protože čas od času si Pieńkiewiczovi oblékli kabát, na hlavu nasadili klobouk a vydali se na návštěvu Złotnikových, kteří bydleli nedaleko.

Moše a Celina byli navíc také pyšní rodiče dvou dosud nezletilých dětí. Patnáctileté dceři Jochewed říkali Ella, zatímco syn se jmenoval Ješa’jahu, ale oslovovali jej prostě jako Išaj. Ella se už začínala měnit na hezkou mladou ženu s blond vlasy a světle modrýma očima, která v sobě měla od raného věku záviděníhodný vnitřní klid, zatímco její osmiletý bratr, rudovlasý a s ostřejšími rysy, se podobně jako jeho matka vyznačoval značným temperamentem.

Celina podle vyjádření lidí sloužících u Złotnikových vedla vzornou domácnost, která dělala velký dojem i na pozvané hosty, a její vrozený smysl pro eleganci a zdvořilé vystupování v každém případě zdědila i Ella. Vzdělání svého času absolvovala paní domu v relativně liberálním prostředí jedné hebrejské školy a nebyla tudíž tak silně nábožensky založená jako manžel, nicméně rodina dodržovala nejrůznější košer zvyky, které nežidovským návštěvníkům vůbec nic neříkaly.

Obě dotyčné komunity, každá jiné víry, žily po celé generace společně v jednom městě, ale většina obyvatel Mławy katolického vyznání měla nepochybně jen základní znalosti o judaistických tradicích. Věděli, jaké měli Židé hlavní svátky, že například šabat neboli šábes se slavil každou sobotu, přičemž začínal už v pátek večer zapálením svíček. Také je nepřekvapovalo, že ti nejortodoxnější nosili černé kabáty a klobouky, nebo že tržnice v budově z cihel, kde se prodávalo maso, sestávala ze dvou oddělených částí, podle toho, zda se v ní nabízely košer produkty, či nikoliv. Polští křesťané si navíc v místních hospodách a restauracích s chutí dávali židovské lahůdky, avšak i kvůli omezení, která se týkala židovského jídla, se rodiny obvykle navzájem nenavštěvovaly a osobně nestýkaly.

Mława byla ve své dlouhé a neklidné minulosti střídavě polská, pruská a švédská. Po první světové válce, kdy se Polákům po sto dvaceti třech letech cizí nadvlády opět vrátila jejich země, se město stalo jedním z těch, kam měly směřovat státní investice, aby se tak urychlil jeho rozvoj. Vzrostl slévárenský, textilní a lihovarnický průmysl, jakož i cihlářství, a počet obyvatel výrazně stoupl na 26 000, přičemž většina i nadále coby dopravní prostředek používala koňský povoz. K jejich největším radostem patřily kromě přímého železničního spojení do Varšavy a Gdaňska každý rok dva veletrhy a denně trh, nejrušnější v úterý a v pátek, zatímco v sobotu, tedy o šábesu, se nekonal.

V jednom barvitém záznamu o životě v Mławě té doby, uvedeném v knize věnující se židovským rodokmenům, se zmíněný trh přirovnává ke včelímu úlu, tolik tam bylo horlivé aktivity. Před nejrůznějšími stánky, kde se prodávaly potraviny, živá zvířata i mnohé jiné produkty, se hospodyně vzájemně pošťuchovaly s kupci a své služby zde nabízeli i krejčí a ševci, zatímco pro pobavení návštěvníků vystupovali hráči na hudební nástroje, kouzelníci a polykači ohně. Po obou stranách kostela v centru města stály přivázány stovky koní s povozy.

„V úterý a v pátek všechny ulice nejen dýchaly, ale doslova kypěly obchodním ruchem… Na trh se již od časného rána se svými vozíky, do nichž měli zapřaženého jednoho nebo i dva koně, ze všech směrů tlačili rolníci s pšenicí, koši plnými ovoce, s husami, krocany, kachnami a kuřaty, zatímco uvnitř povozů občas ležel vepř, či dokonce tele a za nimi kráčelo přivázané hříbě nebo kráva. Ti, kteří dorazili pěšky, nesli proutěné košíky, v nichž bylo máslo a sýry, ale také třešně nebo jahody a někdy i drůbež, zatímco v kameninových nádobách se převalovala smetana. Jeden vedl dobytek, jiný před sebou hnal hejno hus a všichni za neutuchajícího rámusu proudili do jednoho jediného místa…

Židé, obvykle klidní, se při těchto dnech tak změnili, že je ostatní nepoznávali – jako by se najednou úplně ,zapomněli‘ a vystoupili ze své role. Často se nezdráhali utíkat i kus cesty za nějakým zemědělcem a jeho károu, protože obstarat kuře nebo i krávu, případně pytel obilí, se považovalo za čest.

Obchodovalo se hlavně s obilím. Nějaký židovský překupník si v takovém případě vyhlédl určitý naložený povoz, načež s pěstitelem rychle odjel k obilnému skladu provozovaném jedním z velkých obchodníků, jakým byl například Moše David Złotnik… či někdo další. Po obdržení odměny za zprostředkování (počítala se podle počtu pytlů) pak tento člověk vyrazil za dalšími potenciálními klienty, kteří do města přiváželi danou komoditu.“

O sobotách a svátcích trh v provozu nebyl, všechny stánky měly zavřeno. V dotyčné dny tudy občas procházeli Židé, oblečení do do svátečních šatů, a mířili do synagogy.

Každý, kdo se do Mławy přistěhoval odjinud, se v relativně uzavřené komunitě tohoto města okamžitě stal předmětem pozornosti, což samozřejmě platilo i o mladém řediteli banky Arturu Pieńkiewiczovi s jeho manželkou. Hlavním tématem rozhovorů na tržišti nebo doma za zavřenými dveřmi byla právě Zula. Tato krásná a exotická žena prožila nezvyklé mládí – narodila se šestého ledna 1909 v Lodži třiatřicetiletému ruskému šlechtici, který se jmenoval Pavel Kalinin Karněvskij, a jeho osmadvacetileté polské manželce Jadwize. Dcera vyrůstala ve Varšavě, kde otec vedl polskou pobočku prestižní ruské banky Volga-Kama, letní období ale rodina trávila v krásném sídle nacházejícím se tehdy na Ukrajině.

Po vypuknutí první světové války v roce 1914 však ruský car přikázal, aby ředitelé všech státních podniků odjeli do hlavního města Petrohradu a vzali s sebou i veškeré cennosti uložené v bance. Pavel do metropole dorazil i se svou těhotnou ženou a pětiletou dcerou Zulou a nakonec se s nimi usadil ve Voroněži, kde se opět stal vedoucím bankovní pobočky; tady se také narodil jejich syn Jurij neboli Jerzy.

V březnu 1917 vypukla v Rusku revoluce, která svrhla stávající režim, a později toho roku se moci chopili bolševici. Občané Polska se najednou octli ve velkém nebezpečí, jelikož do ulic vyrazily skupiny ozbrojenců, aby vypátraly a popravily „nepřátele lidu“, včetně příslušníků carské rodiny. Karněvskij podobně jako další aristokraté se i s manželkou a dvěma dětmi rozhodl uprchnout do Polska, v následném chaosu se jim ovšem v záplavě uprchlíků ztratil a byl nucen se dál protloukat sám.

Jadwiga zůstala i s dcerou a synem pět let v Rusku, kde všichni tři čelili velké bídě a epidemiím, nemluvě o neustálé hrozbě, že skončí na popravišti nebo přinejmenším na Sibiři. Žili ještě s dalšími polskými rodinami v jednom malém domku, kde se Jadwiga, donedávna žena bankovního ředitele, stala neoficiální mluvčí celé této skupiny a jejich největší cennosti začala v rámci barterového obchodu vyměňovat za jídlo a dřevo na otop.

Podle vnučky Jowity „svůj perlový náhrdelník vyměnila za dva pytle jáhel, díky kterým – a sudu kysaného zelí – přežili zimu, a když někdo z nich onemocněl cholerou, ukryli ho před úřady (jinými slovy jistou smrtí) a léčili starodávnými sibiřskými způsoby“. Po celou tu dobu si Jadwiga dokázala udržet jistou důstojnost a trvala na zachování alespoň nějaké úrovně jejich života, takže mimo jiné vyučovala děti a sháněla jim také knihy na čtení. Zároveň jednomu chudému malíři zaplatila jídlem, jehož přitom nebylo dost, za olejomalbu své dcery coby mladé dívky.

Zula o létech strávených v Rusku téměř nemluvila, jen zdůrazňovala, jakou jí byla matka inspirací. „Řekla bych, že ta z ní určitým způsobem udělala bojovnici, vždy připravenou bránit sebe, ale i práva jiných lidí,“ vzpomínala Jowita. Zejména jedna scéna jí utkvěla v paměti až do konce života. „Do města, kde žili, vjela skupina revolucionářů, takže všichni místní obyvatelé se rozprchli, protože za důležité v té chvíli považovali nebýt na očích, zatímco bolševici se pustili do boje s bělogvardějci. Schovaná správně měla být i Zula, vyhlédla však z okna a uviděla asi desetiletou dívku, která seděla na obrovském bílém koni, na nohou krásné semišové holínky se stříbrnými ostruhami, a střílela ze své zbraně. Tahle postava ji naprosto okouzlila, chtěla být jako ona, ne se ukrývat jako nějaký kriminálník, a nikdy na ten výjev nezapomněla.“

Poté co v roce 1922 došlo k podepsání mírové smlouvy mezi sovětským Ruskem a Polskem, mohla se Jadwiga i s dcerou a synem konečně vrátit do Varšavy, kde se opět shledali s Pavlem, který si mezitím změnil jméno na Paweł Kaliniecki, což znělo víc polsky. Zula, v té době už třináctiletá, svého otce doslova zbožňovala a měla ze setkání obrovskou radost, ale bratr Jerzy (ovládající ruštinu lépe než polštinu) zpočátku odmítal přijmout, že tenhle cizinec je jeho táta. Obě děti nicméně brzy zase vedly normální život v nádherném bytě nedaleko banky, kde Paweł pracoval. Léto trávily na venkově, ve šlechtickém sídle jejich bratrance, zatímco během roku, ve městě, k nim docházeli soukromí učitelé, aby dohnaly to, co zameškaly v minulosti. Později začala Zula chodit i do školy, což milovala, a byla pyšná na svou elegantní šedou uniformu.

Varšava během dvaceti let mezi dvěma světovými válkami procházela jako „město paláců a zahrad“ zlatým obdobím. Stala se významnou a respektovanou metropolí přezývanou „Paříž střední Evropy“. Vznikly celé nové čtvrti, aby mělo kde bydlet více než milión obyvatel, ulice s četnými kavárnami a divadly kypěly životem a místním lidem všech ras, vyznání i kultur se dařilo. Po staletích utrpení hleděli všichni do budoucnosti s optimismem, protože nic se v tehdejších pozitivních časech nezdálo být nemožné.

Zula dokončila s vyznamenáním střední školu, kde se naučila mimo jiné dobře anglicky a německy, načež začala studovat práva na Varšavské univerzitě. Ke značnému údivu ostatních členů rodiny také vstoupila do Polské socialistické strany (Polska partia socjalistyczna neboli PPS), jelikož byla odhodlaná „bojovat za lepší život neprivilegovaných“. Za rozhodnutím stát se „salonní socialistkou“, jak se tehdy podobným lidem říkalo, lze nepochybně vidět dřívější hlad a chudobu, které změnily její životní filozofii.

Těžká léta v Rusku zanechala navždy stopy i na její matce, přičemž jeden jejich projev si obě děti obzvláště vybavovaly, protože byl značně kontroverzní. Jadwiga a Paweł jistého večera právě vyšli po představení s přáteli z budovy varšavské Opery, v té chvíli ale ona uviděla na ulici kupu palivového dříví, které nešťastnou náhodou spadlo z povozu jakéhosi rolníka, když s ním zahýbal za roh. Bez ohledu na ostatní se Jadwiga k těm polenům okamžitě rozběhla, a přestože byla oblečená ve svátečním, začala je sbírat a dávat pod kožich, aby si je mohla odnést domů. Událost tehdy vyvolala u ostatních rozpaky, za druhé světové války však toto nutkání „předzásobit se“, vyvolané strachem z možných špatných časů v budoucnu, zachránilo jí a její rodině život.

Jejího muže, hloubavého člověka s jistými telepatickými schopnostmi, zajímajícího se o filozofii a náboženské směry, mezitím požádali, aby v Polsku pomohl vybudovat síť družstevních záložen pod názvem Komunalna Kasa Oszcędności, tedy doslova Banka městských úspor, přičemž jedna měla být i v Mławě. Za svého zástupce si vybral šikovného mladého muže jménem Artur Pieńkiewicz pocházejícího z východu země (dnes součást Ukrajiny), jehož přesvědčil, aby dal výpověď svému dosavadnímu zaměstnavateli, a později jej začal připravovat na to, že až sám odejde na penzi, předá mu svou funkci ředitele pobočky. Arturovo rozhodnutí nepracovat jen pro blaho aristokracie bylo tehdy v souladu s vlnou společenských reforem po první světové válce, kdy Poláci po více jak stoletém rozdělení své vlasti mezi Prusko, Rusko a Rakousko opět získali nezávislost a tisíce z nich se vrátily, aby zemi pomohly se rozvíjet.

Také Artur měl nezvyklé dětství, něco takového bylo v tehdejších neklidných dobách ve střední Evropě běžné. Už v devatenáctém století Rusové zabavili rodinný velkostatek jeho předků a ti z nich, které neposlali do vyhnanství na Sibiři, museli živořit na malém kousku půdy, jenž jim zůstal. Když v roce 1918 dorazila i na Ukrajinu bolševická revoluce, dostaly se k němu jako devatenáctiletému žákovi jezuitské internátní školy v krymském Simferopolu zprávy, že dochází k masakrování polské šlechty. Vyrazil tedy ještě s několika chlapci, kteří v jeho rodném městě bydleli v sousedství, za svým otcem a matkou, ale jejich sluhové ho zastavili a varovali: „Pane, nechoďte tam, čekají už na vás s noži!“ Nakonec zjistil, že o život tehdy přišli nejen oba rodiče, ale také babička, tři bratři a čtyři sestry, a z panského domu, kde bydleli, zůstaly jen ohořelé trosky.

Osiřelý a bez domova se Artur rozhodl utéct k rodině své matky v Kyjevě a po nějakém čase vstoupil do polské armády bojující proti novému režimu. V roce 1919 utrpěl zranění, takže jeho přátelé mu pomohli odjet do Varšavy, aby zde mohl pokračovat ve studiích. Už za několik let po jejich ukončení se stal prezidentem finančního úřadu Bank Ziemianski, nazývaného „bankou vlastníků půdy“, kde si jeho talentu všiml Paweł Kaliniecki. „Mému dědečkovi byl sympatický a vážil si ho,“ vzpomínala Jowita. „Tento mladý muž, který už v životě o tolik přišel, se dokázal vypracovat, i když začínal bez jakýchkoliv příbuzných i peněz a s přerušeným vzděláním, takže si ho cenila i má matka.“

Osmnáctiletá studentka práv Zula v létě roku 1927 poprvé navštívila své rodiče v jejich dočasném domově ve městě Mława, kde byla mimo jiné představena i jednatřicetiletému Arturovi. Očekávalo se od ní, že se coby dcera ředitele banky bude společensky stýkat s jednotlivými zaměstnanci a zejména s otcovým chráněncem, o němž ostatně slyšela, že je vynikající tanečník a také velký sportovec. Na jeho nadhled, rozhodnost a přirozenou autoritu od samého začátku žárlil její bratr, obzvláště poté, co Artur předvedl své pohybové umění na parketu. „Dokázal se přitom sehnout a vypít sklenici vína stojící na podlaze, načež zase pokračoval,“ vybavoval si Jerzy a dodal, že něco takového ještě nikdy nezažil.

Artur dospívající Zulu považoval za „hezkou a zábavnou“, ale zpočátku nic víc, o vztahu s kýmkoliv zatím neuvažoval, natož aby se chystal vázat. Ona však najednou projevovala velký zájem o návštěvy Mławy, kam začala jezdit téměř každý víkend a také o letních prázdninách. Ve městě záhy budila rozpaky, jelikož jako jediná tamní žena kouřila cigarety a nosila kalhoty (inspirovala ji Coco Chanel). Klidně si též obula sandály bez ponožek, což se v tehdejší době považovalo za vhodné pouze u chlapců, a umanula si, že se vdá za pohledného „pana Artura“, aniž něco takového s někým projednala a už vůbec ne s ním samotným. Nakonec svůj zcela zásadní záměr rodičům pouze dala na vědomí, i když Artura do té doby znala jen několik měsíců.

„Cože?“ reagovala matka s hrůzou v očích, a teprve když se trochu uklidnila, dodala: „No dobře, ale jaký je jeho názor?“

„To nevím,“ pokrčila Zula rameny. „On ještě netuší, že si mne vezme za ženu.“

Otec více méně jen mlčel, ale Jadwiga prohlašovala, že Artur pro její dceru není vhodnou partií, jelikož nemá ani příbuzné, ani žádné peníze nebo půdu, a taky je pro ni moc starý. Navíc by jej jako člověka příliš „lidového“ mezi sebe nepřijala místní lepší společnost.

Když se o nečekaném prohlášení odhodlané mladé ženy dozvěděl ten, koho se to týkalo nejvíc, otevřelo mu to oči, i když pravdou je, že se mu čím dál víc líbila. Žádné konkrétní kroky ovšem nepodnikal, takže Zula, odhodlaná jít za svým, mu začala vysloveně nadbíhat, až se do ní konečně zamiloval. Nato svým rodičům oznámila, že se ten muž stane otcem jejích dětí, ať již sňatek povolí, nebo ne. Matka stále věřila, že jde pouze o přechodné poblouznění, takže manžela přesvědčila, aby svou dceru poslal do jižní Francie – na univerzitu ve městě Montpellier – studovat historii a kulturu dané země. Zula pak skutečně odjela a zůstala tam půl druhého roku, celou dobu však Artura doslova zaplavovala dopisy (což Jowita později označila za „nádherné období jejich vztahu“). V její nepřítomnosti s Arturem začala flirtovat její sestřenice Wanda, a když se to Zula dozvěděla, okamžitě vysokou školu ukončila a vrátila se do Polska, kde se vzali; jemu bylo čtyřiatřicet a jí jednadvacet.

Po svatbě se novomanželé nastěhovali do 5+1 v prvním patře bílého činžovního domu se štukovou omítkou v ulici Długa čp. 7, pouhé dva bloky od hlavního náměstí, kde se konaly trhy, a zhruba stejně daleko od Arturovy banky. Byl to v dotyčné ulici jediný dům postavený z cihel (ostatní, starší, měly hrázděnou konstrukci), sestával z šesti rozlehlých bytů a disponoval veškerým na tehdejší dobu moderním vybavením, včetně elektřiny nebo koupelen s tekoucí vodou a WC. Zulini rodiče jim také sehnali pokojskou a z Varšavy nechali přivézt kuchařku, jistou paní Michalinu, protože jejich dcera si už někdy od svých deseti let zvykla na služebnictvo a domácí práce jí vůbec nešly.

Podobně jako všechny ženy v Mławě dbající na svůj vzhled si i ona nechávala šít oblečení v polské metropoli. Měla velmi malou velikost nohy, takže jí udělalo obrovskou radost, když ve svém městě, nedaleko již zmíněného náměstí, objevila vynikajícího ševce jménem Ksawery Bieńkowski. Okamžitě si u něj objednala jeden nový pár, který se hodil k její garderobě, a dokonce k němu přivedla i přátele z Varšavy, aby si i oni vybrali z celé škály vysoce kvalitní obuvi, včetně exkluzivních kožených holínek určených k lovu nebo jízdě na koni.

V bytě, kde se mladí Pieńkiewiczovi usadili, bylo rádio, nikoliv však telefon, a neměli ani auto. Tyto dvě věci se v relativně malém provinčním městě běžně nevyskytovaly, obojím tam disponovali pouze starosta a velitel policie. Ostatní lidé využívali k dopravě koňské povozy, takže všechny každé ráno budil klapot kopyt na dlážděných ulicích.

Zula se maximálně snažila zvyknout si na život manželky ředitele provinční bankovní pobočky. Pomáhala Arturovi se zdejší osvětovou činností, vyvinula co největší úsilí, aby se sblížila s členkami Kruhu polských dam, a začala také spolupracovat se zdejším Červeným křížem. Po nějakém čase se však k oběma těmto organizacím zase otočila zády, silně zklamaná jejich úzkoprsostí, a osoby, které v nich působily, označila za „chaotiky“. S požehnáním od svého muže (a jeho finanční podporou) pak založila místní týdeník, časopis si však nedokázal najít čtenáře. Mladé ženě chyběl ruch velkého města a skutečný společenský život, takže nakonec se zapsala na filozofickou fakultu Varšavské univerzity, načež tam pravidelně dojížděla na přednášky a při této příležitosti také s přáteli navštěvovala divadla a výstavy.

Artur mezitím pracoval dlouhé hodiny a se svými náročnými klienty se často musel scházet nejen během dne, ale i pozdě večer, nicméně s nezdolnou mladou manželkou po boku a díky příjemnému jednání a přesvědčivému vystupování si ve městě získával čím dál větší oblíbenost. Našetřené peníze si většina tamních obyvatel podle tradice schovávala do prádelníku nebo do matrací, případně za nějaký svatý obrázek, takže když už se místo toho rozhodli je uložit na účet, mohl je k něčemu takovému získat jen člověk, který měl jejich velkou důvěru. Banka se postupně natolik rozšiřovala, že se musela dokonce dvakrát stěhovat do nových, větších prostor, nejdříve v ulici 3. května a poté Chrobrego.

O víkendech a v létě si Pieńkiewiczovi vždy našli čas a chuť jezdit na koních, vyrazit někam na loďkách, zaplavat si nebo zahrát tenis. Artur byl hlavním neoficiálním tanečníkem při bálech během nejrůznějších místních slavností, exceloval například při polonéze nebo klasické lidové mazurce. Oba také patřili k výborným střelcům, takže získali ceny v soutěžích pořádaných organizací záložních důstojníků.

Jejich první dítě přišlo na svět u nich doma v Mławě a byla to holčička. Jmenovat se měla Eva, žila však jen několik minut – po opuštění matčina těla nedýchala a nevydala ani hlásku, takže když nakonec přece jen začala křičet, jejich rodinný lékař ji radostně vyhodil do vzduchu, ale pak se mu nepodařilo ji chytit a holčička spadla na zem, uhodila se do hlavy a utrpěla smrtelný úraz.

Když Zula viděla, jak je z toho doktor na pokraji zhroucení, okamžitě prohlásila, že šlo o nešťastnou náhodu, a dodala: „Nezoufejte, do roka budu mít dítě nové.“ On se však z toho incidentu i přes její velkorysé odpuštění už nikdy nevzpamatoval, kdykoliv ji od té chvíle potkal, omlouval se jí, třásl se a tekly mu slzy. Nebyl také schopen dál provozovat svou praxi, takže odešel do invalidního důchodu, a nakonec zemřel v ústavu pro choromyslné.

O dva roky později, 19. prosince 1932, přivedla mladá paní Pieńkiewiczová na svět dceru Jowitu, tentokrát už v té nejlepší varšavské nemocnici, na čemž Artur s ohledem na to, co se stalo Evě, trval. Z porodu se rychle zotavila, a protože měla spoustu mléka navíc, ochotně vyhověla prosbě ošetřujícího lékaře dát část i dítěti v sousedním pokoji, jehož matka nedokázala kojit, přitom na otěhotnění čekala deset let. Doktor navrhl, aby Zula pro druhého novorozence (dostal jméno Jicchak) odstřikovala mléko do lahve, ale ona odpověděla: „Proč? Ať mi jej přinesou sem a budu z toho mít radost já i on.“ Lékař se zarazil, načež řekl: „Musím vás upozornit, že ten chlapec je židovského původu.“ Zula se zasmála a dodala: „No, snad mě nekousne.“

Krmila ho pak řadu týdnů, za což jí jeho matka a otec projevovali obrovský vděk, a dokonce dovolila, aby u toho mohl být i Jicchakův dědeček. „Šlo o mohutného, impozantního muže, takže jsem málem vstala a uklonila se před ním, když však hleděl na vnukovu tvářičku u mého prsu, měl na krajíčku,“ vzpomínala později. Po odstavení novorozence bohužel s rodinou ztratila kontakt, ale často si říkala, jak se asi tomuto Jowitinu „bratříčkovi“ v životě daří.

Nedlouho poté se jí narodila druhá dcera (dostala jméno Kalina, přezývalo se jí však Dola nebo Dolenko), takže musela přestat jezdit do hlavního města na přednášky a místo toho se s pomocí služky soustředit na domácnost a zároveň se snažit vychovávat následující generaci nezávislých žen. Jowita byla neduživé, chudokrevné a vyzáblé dítě, které trávilo spoustu času po nemocnicích. Na svou matku vzpomínala jako na zábavnou a milující, ale zároveň značně náladovou, chvílemi starostlivou, a chvílemi naopak zcela odtažitou. „Nikdy jsme předem nevěděli, jaká bude daného dne, a mám dojem, že mne to poněkud zneklidňovalo,“ přiznávala.