KAVÁRNA VE VÍDNI

Tajná přání

Marie Lacrosse

KAVÁRNA VE VÍDNI

Tajná přání

IKAR

Marie Lacrosse

DAS KAFFEEHAUS

Geheime Wünsche

Copyright © 2021 by Wilhelm Goldmann Verlag, a division of Penguin

Random House Verlagsgruppe GmbH, München, Germany

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © UNO Werbeagentur, München

Jacket Illustration © Laurence Winram / Trevillion Images,

© akg-images / IMAGNO / Archiv Seemann

Translation © 2023 by Rudolf Řežábek

ISBN 978-80-249-5269-7

Obsah

- část první

- Kapitola 1

- Kapitola 2

- Kapitola 3

- část druhá

- Kapitola 4

- Kapitola 5

- Kapitola 6

- Kapitola 7

- část třetí

- Kapitola 8

- Kapitola 9

- Kapitola 10

- Kapitola 11

- Kapitola 12

- část čtvrtá

- Kapitola 13

- Kapitola 14

- Kapitola 15

- Kapitola 16

- Kapitola 17

- část pátá

- Kapitola 18

- Kapitola 19

- Kapitola 20

- Kapitola 21

- část šestá

- Kapitola 22

- Kapitola 23

- Kapitola 24

- Kapitola 25

- Kapitola 26

- Epilog

- pravda a fikce

Věnováno manželu Jürgenovi a kocourkovi Mirko,

za jejich emocionální podporu v těžkých časech

Vídeň je město zbudované kolem několika kaváren…

Bertolt Brecht

Vídeňské ulice jsou dlážděné kulturou. Ulice jiných měst asfaltem.

Karl Kraus, rakouský spisovatel a novinář

Uvedeme-li hysterika do hypnózy a nasměrujeme jeho myšlenky do doby, kdy se dotyčný symptom objevil poprvé, probudí se v něm halucinačně živá vzpomínka na psychické trauma (...) z té doby, ve které onen symptom přetrvával jako symbol vzpomínky.

Dr. Sigmund Freud, zakladatel psychoanalýzy.

In: Obsah vědeckých prací soukromého docenta Dr. Sigm. Freuda

Já rozhoduji o tom, kdo je Žid!

Dr. Karl Lueger, starosta Vídně

DRAMATIS PERSONAE

V seznamu jsou uvedeny pouze postavy významné pro stavbu

a průběh příběhu. Historické osobnosti jsou označeny *.

Žofiina rodina

Komtesa Žofie z Werdenfelsu, zvaná Fifi,

starší dcera zesnulého svobodného pána Nikolause von Werdenfels

Henrietta von Freiberg, zvaná Jetta, roz. Danzerová,

bývalá baronka von Werdenfels,

Žofiina podruhé provdaná matka

Arthur, rytíř z Freibergu, její druhý manžel a Žofiin otčím

Emilia, zvaná Milli, Žofiina mladší sestra

Stefan Danzer, Henriettin zesnulý starší bratr, Žofiin kmotr,

bývalý majitel kavárny Café Prinzess

Richardova rodina

Richard von Löwenstein, zvaný Richie,

jediný syn vedlejší rodinné linie,

major v generálním štábu c. a k. armády

a přítel zesnulého korunního prince Rudolfa

Eduard von Löwenstein, Richardův otec

Hrabě Maxmilián von Löwenstein, zvaný Max,

Richardův strýc a majorátní pán rodiny von Löwenstein

Maxmilián, zvaný Maxi, jeho nejstarší syn; poručík c. a k. armády

Alfréd, zvaný Frédl, rovněž důstojník c. a k. armády

a později příslušník rakouské tajné služby

Hrabě Adalbert z Thurnu, bratranec Richardova otce

z matčiny strany

Amálie von Löwenstein, zvaná Ami, roz. z Thurnu,

jeho jediná dcera a Richardova manželka

Císařská rodina

Císař František Josef I.*, vládnoucí panovník a hlava rodu Habsburků

Císařovna Alžběta*, zvaná Sisi, jeho manželka

Korunní princ Rudolf*, jejich jediný syn, v lednu 1889

spáchal sebevraždu

Korunní princezna Stefanie*, Rudolfova manželka

Princezna Alžběta*, zvaná Erzsi, dcera Rudolfa a Stefanie

Arcivévoda Albrecht Fridrich Rakousko-Těšínský*,

strýc císaře Františka Josefa a vrchní velitel Rakouska-Uherska; vojenský nadřízený Richarda von Löwenstein

Arcivévoda Rainer*, švagr arcivévody Albrechta a prasynovec císaře Františka Josefa; velitel 59. pěšího pluku v Salcburku

Personál a poskytovatelé služeb

Franzi, Žofiina komorná v Hofburgu a později

v jejích osobních službách

Emma, služebná v domácnosti Stefana Danzera

a po jeho smrti v Žofiině domácnosti

Elfi Braunová, Franziina přítelkyně, bývalá pokojská v hotelu Sacher, později umývačka nádobí v kavárně

Berta, Amáliina komorná

Ida, dlouholetá zaměstnankyně kavárny Stefana Danzera,

později mamzel v domácnosti Werdenfelsových,

za Žofie znovu zaměstnankyně kavárny

Mina Löbová, vedoucí v kavárně Café Prinzess

Toni Schleiderer, bývalý šéfcukrář,

poté jeden z obchodních jednatelů kavárny po smrti Stefana Danzera

Rudi Wallner, nástupce Toniho Schleiderera jako šéfcukráře

Dr. Anastasius Krömer, vykonavatel závěti Stefana Danzera,

později Žofiin a Henriettin advokát

Příslušníci vídeňské umělecké scény

(v abecedním pořadí)

Hermann Bahr*, literát a zakladatel umělecké skupiny

básníků a spisovatelů Mladá Vídeň

Alexander Girardi*, herec a zpěvák

Hugo von Hofmannsthal*, literát a člen Mladé Vídně

Gustav Klimt*, malíř

Felix Salten*, literát a člen Mladé Vídně

Dr. Arthur Schnitzler*, básník a lékař, člen Mladé Vídně

Další dějově významné osoby

(v abecedním pořadí)

Irena Gerbanová, dělnická vůdkyně,

budoucí hraběnka von Sterenberg

Benjamin von Hirschstein, syn Theodora von Hirschstein

Benjamin Löb, židovský hokynář a Minin otec

Heinz Pichler, soukromý detektiv

Dimitrij Rostov, pracovník ruského velvyslanectví ve Vídni

Hraběnka Pauline von Sterenberg, tchyně Ireny Gerbanové

Felix Wagner, nadporučík 14. pěšího pluku v Linci

Karl Winkler, kapitán v generálním štábu

Další dějově významné historické osobnosti

(v abecedním pořadí)

Dr. Victor Adler*, dělnický vůdce a spoluzakladatel

Rakouské sociálně demokratické strany

Generálplukovník Friedrich von Beck*,

nástupce zesnulého arcivévody Albrechta jako náčelník

generálního štábu, a tudíž Richardův nadřízený

Hraběnka Ida von Ferenczy*, Sisiina uherská dvorní dáma

Dr. Sigmund Freud*, neurolog, pozdější zakladatel psychoanalýzy

Podplukovník Desiderius Kolossváry de Kolosvár*,

od roku 1896 vedl ředitelství vojenské rozvědky rakousko-uherské monarchie ve Vídni

Dr. Karl Lueger*, zakladatel Křesťansko-sociální strany,

později vídeňský starosta

Emilie Plattnerová*, vůdkyně ženského křídla

stoupenců Karla Luegera;

pozdější prezidentka Křesťanského vídeňského ženského svazu

Adelheid Poppová*, dělnická vůdkyně

Amálie Seidelová, roz. Rybová*, vůdkyně první vídeňské

ženské stávky

Anna Sacherová*, majitelka a jednatelka hotelu Sacher

Kateřina Schrattová*, herečka dvorního divadla; zpočátku přítelkyně, později pravděpodobně metresa císaře Františka Josefa

Moritz Stukart*, komisař, od roku 1896 vrchní komisař

Vídeňského policejního ředitelství

Komtesa Marie Alexandrine von Vetsera*, zvaná Mary,

dříve Žofiina nejlepší přítelkyně.

Milenka korunního prince Rudolfa, s nímž zemřela v lednu 1889

Prolog

Vídeňský ústřední hřbitov

Konec června 1891

Žofii z Werdenfelsu se znovu sevřelo hrdlo, když kněz v kostele svatého Michala pronášel poslední slova smutečního obřadu za Stefana Danzera. Oči ji pálily z nekonečného pláče nad smrtí milovaného kmotra před osmi dny, která sice nebyla nečekaná, ale přesto přišla náhle.

V čele s Tonim Schleidererem, dlouholetou pravou rukou Stefana Danzera v Café Prinzess, předstoupilo šest mužů, aby společně zvedli těžkou dubovou rakev na ramena a odnesli drahého zesnulého z jeho dočasného stanoviště před oltářem do černého pohřebního vozu před portálem kostela. Smuteční auto doveze Danzera na místo jeho posledního odpočinku na Vídeňském ústředním hřbitově, kde se konečně shledá se svou dlouholetou manželkou Annerl.

Všichni nosiči rakve byli zaměstnáni jako číšníci nebo kuchaři v Café Prinzess. Tato firma se skládala ze starší tradiční kavárny a luxusnější kavárny s cukrárnou, která byla postavena až o několik let později. Stefan Danzer byl jediným majitelem obou restauračních zařízení.

V čele smutečního průvodu stála Žofie. Po levici ji doprovázela její matka Henrietta von Freiberg, Danzerova sestra, po pravici mladší sestra Emilia, zvaná Milli. Za nimi se řadili před odchodem z kostela zbývající pohřební hosté.

Žofii bylo zcela lhostejné, jestli byl Arthur von Freiberg, Henriettin druhý manžel, na ministerstvu zahraničí, kde se věnoval diplomatické službě, skutečně zaneprázdněný kvůli neodkladné záležitosti, nebo zda to využil jako záminku, aby se mohl vyhnout pohřbu svého nemilovaného švagra. Nevlastní otec byl skutečně poslední osobou, která jí v tento pohnutý den chyběla.

Truchlících, kteří chtěli vzdát poslední poctu Stefanu Danzerovi, se každopádně dostavilo tolik, že kaple na ústředním hřbitově, kde nebyl vlastní kostel, by byla příliš malá. I v prostorném kostele svatého Michala byla během pohřební mše téměř všechna místa obsazena. Danzer byl ve Vídni známou osobností. Patřil k cukrářům, jimž byl udělen titul císařského a královského dodavatele, který mohli užívat pouze nejlepší mistři svého oboru.

Mezi produkty kavárny Café Prinzess, kterou Danzer založil před dvaceti lety spolu se svou ženou Annerl, jež zemřela v mladém věku, jako doplněk ke staré kavárně, patřil především moka dort s marcipánovým princem, který se proslavil daleko za hranicemi Vídně a který nakonec svému tvůrci vynesl vytoužené uznání.

Žofie, téměř zcela pohlcená hlubokým žalem, si jen letmo všimla, že i ostatní vídeňští dvorní dodavatelé z Danzerovy branže vzdávají svému váženému sokovi poslední poctu. Nyní procházela kolem manželů Sacherových, kteří vlastnili jeden z nejlepších vídeňských hotelů naproti Dvorní opeře. Čokoládový dort, který byl po této dvojici pojmenován, se vyvážel do celého světa.

„Moka dort s marcipánovým princem se bohužel nehodí k zasílání,“ stěžoval si často její strýc. „Sacherův dort se neskládá z mnoha piškotových vrstev, ale z čokoládového těsta, které se rozkrojí pouze jednou a místo máslového krému se naplní marmeládou. V pevné dřevěné krabici, která zabrání popraskání čokoládové polevy, vydrží několik týdnů a může se dostat na rychlých parnících i do zámoří, než se zkazí.“

„Ale moka dort je pořád nesrovnatelně chutnější než Sacherův dort,“ pokaždé ujišťovala Žofie strýce. „I když v chladu vydrží čerstvý nanejvýš tři dny.“

Žofie se přes slzy mimovolně usmála, když si teď vzpomněla na rozepře se strýcem. Teprve matčin lehký štulec jí připomněl, aby skloněním hlavy pozdravila manžele Sacherovy, když procházela kolem kostelní lavice, kde oba seděli.

Její pozdrav opětovali nejen Sacherovi, ale také starší, distingovaně vypadající pán, v němž Žofie poznala Antona Gerstnera. Stefan Danzer se kdysi vyučil pekařem v cukrárně v Kärntnerstrasse, která rovněž získala titul dvorního dodavatele, a měl ambice vyrovnat se svému bývalému mistrovi, který toto ocenění získal několik let před kavárnou Café Prinzess.

Žofii se opět sevřelo hrdlo. Anton Gerstner byl o mnoho let starší než její milovaný strýc, který podlehl zhoubnému nádoru na mozku ještě před dovršením padesáti let.

„Ach, proč jsi musel zemřít tak brzy?“

Teprve když jí matka stiskla ruku, Žofie si uvědomila, že si ta slova nejen myslela, ale také je zašeptala. „Obávám se, že náš milovaný Stefan nebude o letošním létě jedinou ztrátou mezi vídeňskými cukrářskými mistry,“ zašeptala jí Henrietta do ucha. „Maria Demelová, to je ta dáma, která sedí za Sacherovými, se dostavila bez manžela. Říká se, že Karl Demel rovněž těžce onemocněl.“

Žofie to vzala na vědomí jen zběžně. Ve smutečním shromáždění právě objevila Richarda von Löwenstein. K bolesti za strýce se nyní přidala další. Richard byl muž, kterého milovala celým svým srdcem. Ačkoli její city opětoval, byl pro ni nedosažitelný. Od října 1890 byl ženatý s Amálií z Thurnu. Byl to jeden z předem domluvených sňatků, které byly běžné mezi vyšší šlechtou. Richard a celá jeho rodina byli finančně závislí na Amáliině otci Adalbertovi, a proto dobrovolně souhlasil se sňatkem.

Dnes ovšem Richard přišel sám. Amálie a Žofie se od prvního setkání nemohly vystát. Richard se však pohřbu neúčastnil jen kvůli Žofii. Byl častým hostem v původní kavárně i Café Prinzess a po počáteční skepsi přirostl Stefanu Danzerovi k srdci. Tím spíš, že Žofii pomohl utéct z Hofburgu, který nenáviděla, krátce předtím, než měla být nuceně provdána za nemilovaného uherského hraběte.

Před kostelem čekalo na smuteční hosty, kteří chtěli po mši doprovodit zesnulého k hrobu, mnoho kočárů. Nájemních drožek bylo mnohem víc, než Žofie objednala pro personál kavárny. Stálo tu však také několik soukromých kočárů, včetně Danzerova vlastního landaueru, v němž Žofie přijela s rodinou.

Ústřední vídeňský hřbitov byl velmi rozsáhlý a nebylo snadné se na něj dostat. Cesta k jeho hlavní bráně vedla po rušné ulici Simmeringer Hauptstrasse, kde se pohřební průvod prodíral mezi pivovarskými automobily naloženými sudy s pivem a vozy přepravujícími uherský dobytek na nedaleká jatka.

I k Danzerovu hrobu to byl od vstupní brány na hřbitov ještě pořádný kus cesty. Kolona pohřebních fiakrů odbočila do jedné z hlavních alejí hřbitova, zastíněné rozložitými větvemi košatých listnatých stromů. Vozy projely kolem pompézního pomníku obětem požáru Ringtheateru v prosinci 1881, při němž zahynul i Žofiin a Milliin starší bratr Niki. Jeho tělo, stejně jako mnoho dalších obětí, se nepodařilo identifikovat, a proto Nikiho ostatky nyní spočívají ve společném hrobě pod mramorovou sochou truchlící Vindobony, která symbolizuje město Vídeň.

Žofie slyšela, jak matka vzlyká, a konejšivě jí stiskla paži. Měly bychom později položit nějaké květiny k památníku Ringtheatru, napadlo ji. Určitě jich bude tolik, že se na hrob strýčka Stefana stejně všechny nevejdou.

Konečně pohřební průvod dorazil k odbočce k hrobu. Zde truchlící vystoupili, aby urazili posledních pár metrů pěšky. Nosiči šli opět za knězem a ministrantem. Po obou stranách cesty se rozprostíralo moře květin. Toni Schleiderer se domluvil se zahradníky na hřbitově, že věnce, aranžmá a kytice budou na hrob umístěny až po skončení pohřbu.

Hrob ležel idylicky ve stínu velkého kaštanu, který právě začínal plodit. V květnu, kdy Žofie navštívila Annerlin hrob se strýcem před jeho smrtí naposledy, strom stále bohatě kvetl nesčetnými růžovými svíčkami.

Dosud si pamatovala tehdejší slova Stefana Danzera. „Annerl milovala koňské kaštany. Nic ji netěšilo víc než jarní procházka pod těmito stromy v Prátru.“

Nyní bude odpočívat po boku milované ženy a mrtvě narozeného syna. Ačkoli by mu to Annerl jistě z celého srdce přála, Stefan Danzer už nenašel za života další štěstí v lásce. Kvůli postupující nemoci se neodvážil vyznat lásku Mině Löbové, zdatné vedoucí Café Prinzess, která, jak Žofie věděla, jeho city opětovala.

Žofie hluboce litovala, že nemůže stát u hrobu vedle Miny, která se mezitím stala její věrnou přítelkyní. To však konvence zakazovala. Oficiálně byla Mina „pouze“ zaměstnankyní, a proto ve smutečním průvodu vedla skupinu ženského personálu kavárny s cukrárnou, která byla dnes stejně jako původní kavárna uzavřena. Zůstalo tam jen několik kuchařů, aby připravili pohřební hostinu, která měla následovat po smutečním obřadu.

Žofie, zmožená vzpomínkami a pocity, které je neodmyslitelně provázely, stála v první řadě smutečních hostů před otevřeným hrobem. Mechanicky mumlala modlitby za mrtvé, ale přitom si ani neuvědomovala význam pronášených slov. Opět ji zaplavil pocit neskutečna, který se jí v posledních dnech od strýcovy smrti zmocňoval znovu a znovu.

Dnes byl tak nádherný den! Den zamilovaných procházek v Prátru, ne den pohřbu! Mírné červnové slunce svítilo z jasně modré oblohy, po které plulo několik načechraných obláčků. Ve vzduchu se vznášela omamná vůně kytic, které většina smutečních hostů držela v rukou v černých rukavicích, v nichž se už nepochybně vydatně potili.

Žofie znovu zahlédla Richarda, jak si z čela utírá pot. Jako jeden z pobočníků arcivévody Albrechta, vrchního velitele císařské a královské armády, měl na sobě slavnostní uniformu člena generálního štábu. Bohužel součástí tohoto slavnostního adjutantského oděvu byl i mimořádně nepohodlný klobouk se zeleným peřím, na který si Richard stěžoval už při předchozích příležitostech.

Také jí bylo pod stále citelnějšími paprsky červnového slunce horko, protože na sobě měla černé šaty s vysokým pasem, tuhým stojáčkem, rukávy sahajícími až k zápěstí a kloboukem s hustým smutečním závojem. Nyní už bez sebemenšího zaváhání závoj odhrnula, aby mohla volněji dýchat. Henrietta a několik dalších dam místo nesouhlasu okamžitě následovaly jejího příkladu.

Modlitba u hrobu se pomalu chýlila ke konci. „Já jsem vzkříšení i život. Kdo věří ve mě, i kdyby zemřel, bude žít. A každý, kdo žije a věří ve mě, nezemře navěky,“ slyšela Žofie knězova slova. Poté byla rakev uložena do hrobu.

Chystal se závěr obřadu. Kněz přistoupil k hrobu, pokropil rakev svěcenou vodou a malou lopatkou přihrnul na dřevěné víko trochu hlíny. „Prach jsi a v prach se navrátíš. Pán tě však vzkřísí,“ modlil se.

Pak ustoupil a podal lopatku Henriettě. K hrobu se přiblížila Žofiina matka. Po tvářích jí stékaly slzy. I ona nabrala trochu hlíny z nádoby stojící vedle rakve. Když ji upustila na dubovou rakev, Žofii ten zvuk přímo zaduněl v uších. Dokonce i zašustění malé kytice čajových růží, kterou Henrietta vhodila do hrobu za hlínou, jí připadalo příliš hlasité.

Teď byla řada na ní. Z hrdla se jí vydral vzlyk, když nasypala zeminu a zakryla ji kyticí pomněnek a mateřídoušky. Najednou se jí zdálo, že znovu slyší strýcův hlas – tak jasně, jako by stál vedle ní: „Budeš pokračovat v mém životním díle, Fifi.“ Oslovil ji její přezdívkou. „A zaznamenáš přitom ještě větší úspěchy než já.“

„A budeš na mě při tom dávat pozor?“ Žofiiny rty neslyšně zašeptaly tato slova. „To se spolehni!“ zněla jeho odpověď, kterou slyšela zcela zřetelně. Poté se Žofie trochu uklidnila a odstoupila od hrobu. Cítila, že jí vyschly slzy.

Po Milli, která tiše plakala, předstoupil Toni Schleiderer, Danzerův nejvýše postavený zaměstnanec. Jako poslední dárek přinesl větvičku zimostrázu. Poté vyjádřil Henriettě a jejím dcerám soustrast. Žofie ho ze spontánního popudu zařadila do jedné řady s matkou a sestrou. Měl přijímat kondolence od četných hostů, stejně jako Mina Löbová, která jako nejvýše postavená pracovnice kavárny následovala Toniho s doruda uplakanýma očima.

Po smrti Annerl zůstala Danzerovi naživu pouze jeho sestra Henrietta a její dcery. Nejvěrnější zaměstnanci v kavárně se tak pro něj stali druhou rodinou. Patřila k nim i mamzel Ida, která nyní vedla Henriettinu domácnost a dříve pracovala jako pokladní v kavárně a vedoucí Café Prinzess. I jí stékaly po kulatých tvářích slzy, když naposledy uctila svého bývalého nadřízeného.

Jeden truchlící za druhým kondolovali Žofii a dalším čtyřem lidem, kteří s ní stáli před hrobem. Mnozí z nich ji znali alespoň od vidění. Kromě Danzerova personálu se pohřbu zúčastnilo i několik hostů Café Prinzess. Většina z nich pocházela z vyšších středních vrstev. Soustrast však vyjadřovali i někteří aristokraté, jako například hraběnka Anna von Wilczek a další návštěvníci Henriettiných přijímacích dnů jour fixe, které se konaly každý čtvrtek.

Na Danzerovu adresu dokonce posílali kondolence i příslušníci nejvyšších šlechtických kruhů. Mezi nimi se našly tak vznešené osobnosti jako kněžna Kinská a nechyběla ani první dáma vídeňské společnosti, kněžna Paulina Klementina Metternichová.

Také z Hofburgu dorazila kondolenční listina podepsaná Sisiinou nejvyšší dvorskou hofmistryní, hraběnkou Mariou von Goëss, která vyjádřila soustrast i jménem Jejího Nejvyššího Veličenstva císařovny. Žofie samozřejmě nevěděla, zda je tato karta pouhou formalitou, o níž se Sisi nikdy nedozví, nebo zda byla skutečně poslána jejím jménem. Přesto brala pozdravy jako pozitivní znamení, že se dočkala odpuštění za svůj zbrklý útěk ze služeb císařovny, jejíž promeneuse neboli společnicí byla téměř dva roky.

Naznačoval to i dopis od Sisiiny nejdéle sloužící dvorní dámy Idy von Ferenczy, který kurýr ráno doručil do Danzerova bytu spolu s kyticí rudých růží a bílých lilií. Ida byla Žofiinou jedinou důvěrnicí na císařském dvoře.

Za doktorem Victorem Adlerem, předsedou rakouské sociálně demokratické strany, který byl zároveň ošetřujícím lékařem Stefana Danzera, stála drobná starší žena, kterou Žofie znala jen zběžně z Café Prinzess. K jejímu velkému údivu však tato dáma přišla z jiného pověření než jako pouhá návštěvnice kavárny.

Natáhla k Žofii ruku zahalenou v černé krajkové rukavici. „Dovolte mi, abych se představila. Jsem Pauline von Sterenberg, tchyně Ireny Gerbanové. V současné době se nachází ve své vlasti v Rýnské Falci, a proto mě požádala, abych ji na pohřbu zastupovala a vyjádřila vám všem jejím jménem upřímnou soustrast. Irena tvrdí, že ona sama i muži a ženy, které zastupuje jako dělnická vůdkyně, vděčí vašemu zesnulému strýci opravdu za mnoho.“

„To je pravda,“ potvrdila Mina Löbová udivené Žofii slova dámy, která se už ale otočila k Henriettě. „Váš strýc poskytl demonstrantům zraněným při stávce tramvajáků před dvěma lety útočiště ve své kavárně a ochránil je tak před četníky.“

„O tom jsem dosud neměla sebemenší tušení,“ odpověděla očividně stále ohromená Žofie.

„Váš strýc byl velmi čestný člověk, který měl srdce na pravém místě. Už jako školák se zastával slabších a vysmívaných, například malého židovského chlapce, jako jsem byl já. I když byl z nás dvou mladší.“

„To je můj otec Benjamin Löb,“ představila Mina šlachovitého muže, který následoval Pauline von Sterenberg. Žofie si s dojetím uvědomila, že strýcova velkorysost zjevně přesahovala rámec jeho rodiny a personálu.

Pozvolna před ní defilovali ostatní smuteční hosté. Některé z nich, jako například zpěváka a herce Alexandra Girardiho, nikdy neviděla tváří v tvář, ale znala jejich tváře a jména z novin, protože byli dobře známí po celé Vídni. Mezi nimi byli i bratři Klimtové. Žofie už před lety obdivovala jejich fresky zobrazující historii divadla na schodišti nového Burgtheatru.

Určitě to jsou hosté staré kavárny, pomyslela si. Zároveň si uvědomila, že o této části dědictví svého zesnulého strýce stále neví téměř nic. V klasické vídeňské kavárně totiž ženy obvykle nebyly vítány.

Žofiina zvědavost vzrostla, když jí kondolovali i muži, o kterých nikdy neslyšela.

„Doktor Arthur Schnitzler,“ představil se jí s úklonou pán se špičatým plnovousem, podle jejího odhadu sotva třicetiletý. „Jako pravidelný host kavárny drahého zesnulého mám tu čest vyjádřit vám svou nejhlubší soustrast. A mám tak učinit i jménem svého váženého kolegy, doktora Sigmunda Freuda. Dnes se bohužel nemůže zúčastnit, ale pravidelně navštěvuje Café Prinzess jako můj partner při hraní taroků.“

Teprve po letech se Žofie dozvěděla, že Freud se pohřbům zásadně vyhýbá.

Vzápětí se na ni sesypala další jména.

„Felix Salten, je mi ctí!“

„Hermann Bahr, upřímnou a hlubokou soustrast.“

Žofie ze spokojeného výrazu Toniho Schleiderera poznala, že tito pánové jsou jistě také pravidelnými návštěvníky kavárny.

Velmi mladý chlapík, jehož věk Žofie odhadovala na necelých dvacet let, ji také uchopil za ruku a uklonil se. „Hugo von Hofmannsthal, milostivá slečno. Je pravda, že jsem se s vaším strýcem za jeho života neseznámil. Ale slyšel jsem o něm tolik dobrého jako o mecenáši umění, že jsem si nechtěl nechat ujít, abych mu dnes vzdal poslední poctu.“

Strýc Stefan jako mecenáš umění? Žofii to opět zcela zaskočilo. Některé aspekty strýcovy osobnosti jí zjevně zcela unikly.

Toni Schleiderer si všiml jejího zmatku. „Váš strýc loni rezervoval těmto literátům stálý stůl v kavárně vyhrazený pouze pro ně. Pravidelně se tam scházejí u svého stolu uměleckých štamgastů. Pokud vím, byl to však jediný druh podpory, kterou poskytl těmto ,mladým divochům‘, jak je nazýval.“

Toni na Žofii spiklenecky mrkl a navzdory smutným okolnostem ji téměř rozesmál. Vzápětí ale už její pozornost upoutal někdo jiný. Tentokrát šlo o Richarda von Löwenstein.

Byl skutečně poslední v řadě kondolujících smutečních hostů a k jejímu úžasu nenesl zimostrázovou nebo vavřínovou ratolest, jakou přinášela většina mužů jako poslední dar, ale věnec bohatě zdobený červenými, žlutými a bílými růžemi. Žofie si všimla, že na věnci není stuha s označením dárce.

Richard se Henriettě a Žofii nejprve uklonil. „Mohu dámám předat tento dar od baronky Heleny Vetserové?“ zeptal se. „Přála si, aby byl na hrob umístěn anonymně, zejména proto, že se nemůže pohřbu osobně zúčastnit. Tuto žádost mi přednesla prostřednictvím svého bratra Alexandra, s nímž se dobře znám.“

Žofiina nálada okamžitě znovu klesla na bod mrazu. Od ledna 1889, kdy korunní princ Rudolf odvedl její bývalou nejlepší přítelkyni Marii na smrt, byli Vetserovi ve Vídni ostrakizováni. Kdysi velmi vážená rodina nesla za tragédii částečnou odpovědnost, i když jí nemohla zabránit. Dokonce ani Žofie a Richard, kteří díky svému přátelství s Marií a korunním princem Rudolfem tušili o zlověstných úmyslech druhého jmenovaného mnohem více, nedokázali katastrofě v Mayerlingu zabránit.

„Respektuji přání své přítelkyně Heleny a ráda nechám její dar umístit na čestné místo na hrobě svého bratra,“ uslyšela nyní Žofie ke svému překvapení rozhodnou matčinu odpověď. „Jestli se s jejím bratrem znovu spojíte, dejte prosím baronce vědět, že bych ji z celého srdce uvítala.“

Žofie před sebou na zlomek vteřiny spatřila tvář nevlastního otce Arthura. Jelikož své ženě Henriettě zakázal jakýkoli kontakt s Vetserovými, byl by teď vzteky bez sebe.

Henriettu už ale jeho hrozivý hněv zřejmě nedokázal zastrašit tak jako dřív.

V tuto pohnutou chvíli se však Žofie nemohla z takového obratu v paláci Werdenfelsových patřičně radovat. Vzpomínka na tragédii v Mayerlingu a její dosavadní důsledky, a to i pro ni osobně, byly příliš zdrcující. Přestože slunce stále jasně svítilo z oblohy, Žofie měla pocit, že se před ním stahují temné mraky. Navzdory horku se zimomřivě zachvěla.

Nejraději ze všeho by se uchýlila do vlastního pokoje v Danzerově bytě nad kavárnou a pořádně se vyplakala. To však nebylo možné. Zvyklosti vyžadovaly, aby se stejně jako Henrietta a Milli zúčastnila pohřební hostiny za zesnulého strýce v Café Prinzess. To by musela splnit, i kdyby jí strýc opakovaně nenaznačil, že ji chce jmenovat svou nástupkyní, a tedy i vedoucí kavárny. Měla před sebou ještě dlouhý a únavný den.

Měla bych si začít zvykat na to, že mě povinnosti volají, i když se mi do nich vůbec nechce, pomyslela si sklesle.

Za dva dny se bude číst strýcova závěť. Pak se přesně dozví, jaká práva, ale i povinnosti jí jako své kmotřence určil.

Salon v Danzerově soukromém bytě nad kavárnou

Konec června 1891, o dva dny později

Žofie sklíčeně vešla za matkou do velkého salonu ve strýcově soukromém bytě, kde žila v jednom pokoji od útěku z Hofburgu v prosinci loňského roku. Kdysi tu měl být dětský pokojík pro potomky manželů Danzerových, kteří však nikdy nepřišli na tento svět.

Žofie se po úklidu strýcových věcí hodlala časem přestěhovat do mnohem prostornější ložnice, kterou Stefan Danzer posledních patnáct let obýval sám. Ten správný okamžik ale ještě zdaleka nenastal. Kromě strýcova nejlepšího černého obleku, který mrtvému oblékl hrobník, se Žofie v jeho pokoji ještě ničeho nedotkla. Natož aby se začala přehrabovat v jeho osobních věcech. To by jí tak brzy po smrti Stefana Danzera připadalo jako svatokrádež.

Přesto se dnes musela vyrovnat se strýcovou poslední vůlí a testamentem. Vykonavatel závěti, doktor Anastasius Krömer, důstojný postarší právník v šedém vlněném obleku s vestou a v dlouhém kabátě, který byl na tuto roční dobu příliš teplý, dorazil už před patnácti minutami. Služebná Emma mu v salonu podala sklenici vody, o kterou požádal, zatímco na světlezelenou mramorovou desku stolu rozkládal své papíry a puntičkářsky je rovnal. Vyhradil si na to přesně patnáct minut, které nyní uplynuly.

Ještě před Danzerovým pohřbem poslal Krömer Žofii dopis, v němž ji informoval, že její strýc na jaře sepsal novou závěť, v níž ji jmenoval hlavní dědičkou. Advokát rovněž požádal, aby její matka Henrietta, pan Antonius Schleiderer a slečna Mina Löbová byli přítomni čtení závěti. To mohlo znamenat jen to, že strýc Stefan odkázal těmto třem také větší dědictví.

Za ní a Henriettou vstoupili do salonu Toni a Mina. Následovala je jedna z kavárenských servírek s podnosem, na němž byly různé nápoje z Café Prinzess. Tři šálky mandlové melanže pro Žofii, Henriettu a Minu, šálek mátového čaje pro advokáta a dvojitá černá káva Toniho. Služebná přinesla velkou karafu s vychlazenou vodou a sklenky.

Nikdo z nich neměl chuť na kousek dortu. Žofie však pro jistotu připravila na servírovací vozík koňak, ovocnou pálenku a meruňkový likér pro případ, že by někdo z hostů dostal během odpoledne chuť na povzbuzující alkoholické nápoje.

Advokát si z neznámých důvodů vyžádal také láhev šampaňského, která stála ve stříbrném kbelíku naplněném ledem z chladicí komory.

Když se doktor Krömer ujistil, že všichni přítomní odpovídají osobám, které pozval, odkašlal si a rozlomil velkou červenou pečeť na obálce z těžkého ručního papíru.

„Zde se nachází originál ručně psané závěti pana Stefana Johannese Danzera, narozeného 14. ledna 1842 ve Vídni, zesnulého s požehnáním Hospodina 19. června 1891 ve věku čtyřiceti devíti let, rovněž ve Vídni,“ deklamoval teatrálně.

„Závěť sepsal sám zesnulý 14. dubna tohoto roku. Než jsem dokument v této obálce osobně zapečetil, byly pořízeny dvě kopie, které jsou uloženy v mé kanceláři a v bezpečnostní schránce zemřelého. Vůlí zesnulého bylo jmenovat mě osobně neboli in persona vykonavatelem závěti. Je to povinnost, které se pečlivě zhostím, k čemuž mi dopomáhej Bůh.“

Žofie navzdory stísněnosti a rozpakům cítila, jak v ní narůstá lehká netrpělivost. Toužila po tom, aby se právník konečně pustil do práce a dostal se k podstatě. Toni Schleiderer se však zdál být ještě neklidnější než ona, neustále šoupal nohama a tahal za ubrousek.

Po přečtení několika dalších formalit týkajících se ověření kopií a přesného postupu při sepisování závěti Krömer přistoupil k rozhodujícímu bodu.

Znovu si odkašlal a napil se vody. „Přecházím k závěti zesnulého pana Stefana Johannese Danzera. Zesnulý určil jako hlavní dědičku svou neteř Žofii z Werdenfelsu. Nyní přečtu přesné znění testamentu.“

Přestože strýc Žofii před smrtí několikrát naznačil, že jí odkáže lví podíl na svém majetku, její tep se začal zrychlovat. Vycházet z domněnek bylo něco úplně jiného než slyšet fakta. Následující Danzerova slova vehnala Žofii slzy do očí.

„Moje neteř Žofie mi byla po celou dobu stejně blízká jako dcera, kterou mi osud zapověděl. Považuji se za šťastného člověka, že mi bylo po předčasné smrti jejího rodného otce Nikolause dopřáno, abych v jejím životě alespoň částečně zastoupil jeho místo a byl jí otcovským přítelem.

Žofie má dobrou povahu. Je věrná, čestná, nesmírně pracovitá a ctižádostivá a vždy připravená postarat se o lidi, na kterých jí záleží, a v případě potřeby za ně i bojovat. To je třeba ocenit o to více, že poměry v jejím rodičovském domě se po smrti otce Nikolause nevyvíjely nejlépe.“

Nyní se rozplakala i Žofiina matka.

„Přitom je obzvlášť politováníhodné, že se k ní a jejím dcerám rodina zesnulého Nikolause von Werdenfels zcela obrátila zády poté, co se moje sestra Henrietta provdala za Arthura von Freiberg.

Je mi sice známo, že Žofie může v případě sňatku očekávat lukrativní věno z dědictví po svém biologickém otci, které spravuje Rothschildova banka jako správce majetku. Mně však leží na srdci, abych Žofii pomohl dosáhnout úplné materiální nezávislosti, a zároveň věřím, že na tomto základě poskytne své matce Henriettě a mladší sestře Emilii veškerou pomoc, pokud se to ukáže jako nezbytné.“

Žofie otupěle naslouchala konkrétním faktům, která následovala po těchto úvodních slovech. Ukázalo se, že Stefan Danzer má ještě větší majetek, než tušila.

Na jedné straně jí odkázal dvě budovy v Dorotheergasse a na rohu Příkopů, kde se nacházela stará kavárna a Café Prinzess. Obě restaurační zařízení se po zbourání příček propojila. Dále jí zanechal svůj prostorný soukromý byt, který se rozkládal ve dvou horních patrech těchto domů.

„Kromě několika upomínkových předmětů, kterými pamatuji na lidi, jež jsem si oblíbil, zdědí Žofie také bytový interiér a obě části podniku.“

Žofie navíc získala veškerý peněžní majetek v hodnotě několika set tisíc zlatých, z nichž většinu investovala do výnosných cenných papírů.

„Z těchto peněžních prostředků v hotovosti je však nutné vyplatit následující dědické tituly.“

Advokát si znovu odkašlal a napil se vody, zřejmě aby zvýšil napětí.

„Své milované sestře Henriettě von Freiberg odkazuji částku dvacet pět tisíc zlatých. Henrietta může ovšem z tohoto odkazu čerpat prospěch pouze tehdy, jestliže – ať už v důsledku jakýchkoli okolností – už nebude žít ve společné domácnosti s panem Arthurem von Freiberg.“

Henrietta sebou škubla a slyšitelně zasténala. Krömer lhostejně pokračoval v předčítání. „Do té doby bude částku spravovat správce, jímž ustanovuji Rothschildovu banku, která bude Henriettě vyplácet dílčí částky potřebné k pokrytí jejích životních nákladů, než se rozejde se svým současným manželem. Teprve pak bude moct moje sestra volně disponovat celým zůstatkem i s úroky a se složeným úrokem. Arthur von Freiberg je výslovně vyloučen z jakéhokoli nároku na dědictví nebo jeho užívání.

Také obnos deset tisíc zlatých pro Milli, s nímž může disponovat ode dne, kdy dosáhne plnoletosti, bude do té doby spravován touto svěřenskou společností.

Nyní se dostávám ke svým věrným souputníkům v kavárně a Café Prinzess.“

Danzerova poslední vůle zněla, že každý zaměstnanec má obdržet určitou částku v závislosti na své pozici a délce práce pro firmu. Obnosy se pohybovaly od padesáti zlatých pro učedníky a prosté servírky až po pět set zlatých pro nejvýše postavené a nejdéle sloužící zaměstnance.

K poslední uvedené skupině patřila Danzerova služebná Emma, která se od Annerliny smrti starala o jeho soukromou domácnost. Žofie tušila, že Emma bude bez sebe radostí. Pro služku znamenalo pět set zlatých mzdu za několik let tvrdé práce.

Krömer pokračoval ve čtení Danzerovy závěti. „Za neocenitelné služby, které mně, mé neteři Žofii a kavárně Café Prinzess prokázala za krátkou dobu, kdy pro nás pracovala, odkazuji slečně Mině Löbové pět tisíc zlatých. Doufám, že bude i nadále poskytovat mé neteři svou nenahraditelnou pomoc.“

Nyní se slzy zaleskly i v Mininých očích. Zpola oslepená zašátrala po kapesníku a snažila se potlačit vzlykot.

„Na druhou stranu bych rád odměnil věrnost svého dlouholetého zaměstnance Antonia Schleiderera dědickou položkou ve výši deseti tisíc zlatých.“

Klamal Žofii zrak nebo se Schleidererovi na okamžik opravdu mihlo na tváři rozhořčení, než kvůli dědictví nasadil radostný výraz, což ovšem Žofii nepřipadalo úplně upřímné?

No jistě, Toni pracuje v kavárně už více než dvacet let, pomyslela si. Nejspíš mu připadá nepřiměřené, že Mina, která nastoupila do zaměstnání teprve před dvěma a půl lety, už dostane polovinu peněz, které strýc Stefan odkázal jemu.

Následovaly ostatní Danzerovy dispozice s jeho soukromým majetkem. Henrietta a Milli si mohly vybrat z upomínkových předmětů z jeho pozůstalosti podle libosti. Schleiderer měl dostat na památku Stefanovy zlaté kapesní hodinky a Mina Löbová a služebná Emma měly každá obdržet šperk z Annerliny truhly podle vlastního výběru. Zbytek klenotů připadl Žofii.

Spontánně se rozhodla, že věrné komorné Franzi, která ji následovala z Hofburgu do jejího nynějšího sídla, daruje také nějaký Annerlin skvost, který se jí líbil.

„Dalších deset tisíc zlatých, které rovněž podléhají svěřenské správě, leží na zablokovaném účtu, k němuž má přístup pouze moje neteř Žofie z Werdenfelsu, pokud správcovské společnosti prokáže, že hodlá tuto částku zcela nebo zčásti použít na nezbytné investice do kavárny nebo Café Prinzess.

Pokud se částka deset tisíc zlatých takovým postupným čerpáním během roku sníží, bude podle možnosti znovu zcela nebo zčásti doplněna ze zisku následujícího obchodního roku, aby tak byla trvale k dispozici likvidita, zvláště pro nouzové případy.“

Žofie opět měla dojem, že zahlédla na Schleidererově obličeji rozmrzelý výraz, ale vzápětí ho zase nahradilo neproniknutelné vzezření.

Avšak hned svou následující reakcí prozradil, že na něco čeká. Když si Krömer znovu dopřál doušek vody, Toni se zeptal: „Ustanovil zesnulý pan Danzer něco také ohledně budoucího vedení společnosti Prinzess?“

„K tomu se ještě dostanu,“ odvětil upjatě advokát. „Nejprve bych vám však chtěl objasnit podmínky svěřenské úschovy.“

Uplynulo dalších pocitově nekonečných deset minut, které Žofie považovala za obzvlášť zbytečné, protože doktor Krömer přečetl tyto informace z dokumentu, který posléze rozdal Henriettě, Milli a jí jako třem dědicům, jichž se týkala dohoda o správcovství.

Stoupalo nejen vnitřní napětí Toniho Schleiderera, zatímco právník opakoval již známý rituál odkašlání a osvěžujícího doušku vody. Pak se obrátil nejprve na Toniho.

„Pane Schleiderere, právě jste se ptal na rozhodnutí svého bývalého ctěného zaměstnavatele ohledně budoucího vedení kavárny a Café Prinzess. Nyní vás tedy doslovně seznámím s pokyny pana Danzera v tomto směru.“ Poté znovu sáhl po Danzerově původní závěti a začal mechanicky odříkávat psaný text.

„Zvláštní pozornost jsem věnoval tomu, v jakém rozsahu má být řízení mé společnosti vykonáváno po mé smrti. Nepochybuji o tom, že moje neteř Žofie z Werdenfelsu má navzdory svému nízkému věku a skutečnosti, že by někdo mohl mít sklon podceňovat ji jako ženu, velký zájem na pokračování a dalším rozvoji mého životního díla a má k tomu i potřebný talent.

Z tohoto důvodu bych jí chtěl ustanoveními této závěti umožnit, aby zmíněný talent rozvíjela, pokud si to bude přát.

Přitom spoléhám kromě jiného i na to, že můj dlouholetý věrný zaměstnanec a v poslední době také můj zástupce ve vedení kavárny, pan Antonius Schleiderer, bude svou zkušeností a loajalitou mou neteř Žofii co nejlépe podporovat.“

Tentokrát se mistr cukrář ani nesnažil skrývat, že ho Danzerova slova znepokojují. „A co to přesně znamená?“ zeptal se advokáta zastřeným hlasem.

Oslovený právník zůstal i nadále naprosto netečný. „To vyžaduje velmi diferencované vysvětlení. Zesnulý zůstavitel totiž nastínil v tomto ohledu několik různých možností. Budu tedy pokračovat.

Pokud bude mít moje neteř Žofie v době mé smrti již nejméně tříletou praxi ve vedení Café Prinzess a seznámí se s chodem kavárny, nakolik je toho jako žena schopna, může se zcela samostatně rozhodnout, zda chce místo mě jmenovat do vedení kavárny pana Antonia Schleiderera.“

Schleiderer syčivě procedil vzduch mezi zuby. Henrietta a Mina také užasle zíraly na advokáta. To, že Danzer Žofii tolik důvěřuje, zřejmě nečekaly ani ony. Všichni kolem stolu na okamžik ztichli.

„Ale to teď není ten případ,“ chopil se jako první slova Schleiderer, který už neskrýval hněv. „Právě naopak! Slečna z Werdenfelsu nevykonávala po boku mého ctěného zesnulého nadřízeného, pana Danzera, řídicí funkci ani jeden den. Pokud vím, chtěl jí tuto odpovědnost svěřit až po dosažení plnoletosti. Ale k tomu už pak nedošlo.“

Žofie sebou škubla. Její jednadvacáté narozeniny, na které se tak dlouho těšila, přišly pouhý den po strýcově náhlé smrti, a byly proto spíše jedním z nejsmutnějších než nejšťastnějších dnů jejího života. V hlubokém zármutku si odepřela jakoukoli oslavu, dokonce i serenádu, kterou jí chtěl věnovat personál kavárny. V koutě jejího pokoje stále ležely dárky od matky, sestry a zaměstnanců Café Prinzess, které ještě nerozbalila. Sama si k sobě do místnosti postavila jen velkou kytici květin od Richarda von Löwenstein.

Rozrušeně se sama sebe ptala, proč Toni Schleiderer, kterého vždycky znala jako milého a sympatického člověka, tak netaktně zdůrazňuje nešťastnou shodu jejích narozenin a strýcova úmrtí. Ale Toni už pokračoval.

„Slečna Žofie spolupracuje jako vedoucí v kavárně teprve několik týdnů. A většina z těchto týdnů je dnes už více než dvouletá minulost.“

Teď se i Henrietta a Mina zatvářily rozpačitě. Všichni věděli, že Žofie se před jednadvacátými narozeninami neodvážila znovu pracovat jako vedoucí jen kvůli nevraživosti nevlastního otce. Navíc se již během svého působení v roli dvorní dámy seznámila s účetnictvím Prinzess a asi půl roku ho měla na starosti. O tom se Schleiderer vůbec nezmínil.

Doktor Krömer patrně také vycítil změnu atmosféry v místnosti. Znovu si odkašlal a napil se vody. Žofie si všimla, že se ještě ani nedotkl svého mátového čaje, a nechápavě se podivila, proč si takové podružnosti všimla právě v této vypjaté chvíli.

Nyní však advokát zase převzal iniciativu. „Nechte mě domluvit, pane Schleiderere! Teprve pak má smysl komentovat poslední vůli vašeho zesnulého zaměstnavatele.“ Vzápětí pokračoval ve čtení:

„Pro případ, že bych zemřel tak brzy, že bych nemohl po dobu tří let uvádět svou neteř do svého odkazu, stanovuji, že (za předpokladu jeho souhlasu) bude pan Antonius Schleiderer společně s mou neteří po dobu prvních pěti let řídit provoz kavárny i Café Prinzess.

Přeji si, aby pan Schleiderer předával své zkušenosti mé neteři a aby všechna důležitá rozhodnutí, například o větších investicích, byla přijímána ve shodě. Ačkoli upřímně doufám, že k tomu nikdy nedojde, stanovuji, že v případě nesmiřitelných neshod mezi nimi bude mít v obchodních rozhodnutích rozhodující slovo moje neteř Žofie.

Kromě platu obdrží pan Antonius Schleiderer po dobu výkonu funkce jednatele podíl na zisku ve výši deseti procent ročně. Roční plat mé neteře by měl odpovídat platu pana Schleiderera.

Ze zbývajícího zisku bude v případě potřeby nejprve opět navýšena částka určená na investice a mimořádné události na deset tisíc zlatých. V případě, že by se podařilo vytvořit zisk i nad tento rámec, může s ním moje neteř naložit podle svého uvážení.“

Když se Toni Schleiderer chystal v tomto bodě přednes závěti přerušit, advokát zvedl ruku a spěšně přečetl zbývající odstavec. Zkušenému právníkovi bylo samozřejmě jasné, jak konfliktní jsou tyto neobvyklé Danzerovy dispozice. Platilo to zvláště pro nyní předčítaná závěrečná ustanovení testamentu.

„Po uplynutí pěti let společného řízení se Žofie z Werdenfelsu může rozhodnout, zda a v jakém rozsahu si přeje pana Schleiderera nadále zapojit do jednatelských záležitostí. Může se rovněž zcela vzdát vedení společnosti ve prospěch pana Schleiderera, pokud by její další profesní činnost již nebyla slučitelná s dalšími, zejména rodinnými povinnostmi.

Moje neteř se také může svobodně rozhodnout, zda před uplynutím pěti let předá vedení společnosti panu Schleidererovi. To však neplatí pro rozhodnutí o předčasném zproštění pana Schleiderera jeho řídicích funkcí. Jedinou výjimkou by byl velmi nepravděpodobný případ, že by se pan Schleiderer dopustil závažného pochybení, které by poškodilo firmu.

Dále ustanovuji, že pan Antonius Schleiderer i slečna Mina Löbová jsou neodvolatelní, pokud se budou ve společnosti Prinzess chovat bezúhonně, a že po odchodu do starobního důchodu budou dostávat penzi ve výši padesáti procent svého posledního příjmu z výnosů společnosti.“

Žofie pochybovala, že někdo ze čtyř přítomných sledoval Krömerovo dlouhé vysvětlování, jak a kdy bude důchod vyplácen. Nejen ona, ale i ostatní dvě ženy si zřejmě všimly, jak je séfcukrář zklamaný Danzerovými pokyny. Jako zkušeného odborníka, a dokonce zástupce vedoucího kavárny ho učinily ve vysoké míře závislým na Danzerově mladé neteři.

Žofie zpočátku také nenacházela slova. Znala Schleiderera od útlého dětství, ještě když byla malá holčička. Dlouhá léta pro ni představoval respektovanou osobu a v posledním půlroce od jejího útěku z Hofburgu jí byl přinejmenším rovnocenným kolegou, jehož rad si velmi vážila.

Tím však tato společenská formalita ještě neskončila. Advokát se znovu ujal slova, nejprve s překvapivým prohlášením.

„Nechci zastírat, že jsem panu Danzerovi vyjádřil svůj údiv, ba dokonce rozčilení nad těmito dalekosáhlými příkazy ve prospěch jeho dosud velmi mladé neteře. Jistě mi prominete mou upřímnost, komteso z Werdenfelsu.“ Lehce naklonil hlavu k Žofii.

„Ale přenesení natolik zásadní zodpovědnosti na tak mladého člověka, navíc na ženu…,“ Krömer se krátce odmlčel, když si sám uvědomil svou netaktnost, ale pak odhodlaně pokračoval: „… zdálo se mi to přinejmenším… neobvyklé.“

Poprvé se spěšně napil čaje, který už nepochybně vystydnul, zakuckal se a vydatně se rozkašlal do kapesníku. Po chvíli, která Žofii připadala nekonečná, protože celá situace byla stále nepříjemnější, se právník konečně nadechl.

„Dobrovolně přiznávám, že drahý zesnulý mé námitky téměř nevyslyšel. Ale aspoň s následujícím mým návrhem nakonec souhlasil.“

Krömer si upravil skřipec. „Pan Danzer se se mnou shodl na tom, že tak dalekosáhlá ustanovení by neměla být ustanovena bez vědomí obou dotčených osob. Proto na mé doporučení nařídil, abyste vy, milostivá slečno z Werdenfelsu, i vy, ctihodný pane Schleiderere, písemně vyjádřili výslovný souhlas s těmito dispozicemi o spolupráci při budoucím obchodním vedení společnosti Prinzess. Připravil jsem si příslušné dokumenty a dnes jsem je přinesl s sebou. Proto se vás nyní obou ptám, zda jste připraveni splnit podmínky pana Danzera a potvrdit je svým podpisem. Pokud se na to dnes necítíte, bude vám poskytnuta desetidenní lhůta na rozmyšlenou.“

Se skeptickým pohledem na Žofii dodal: „Tuto část ustanovení závěti pana Danzera můžete samozřejmě odmítnout.“

„A co se stane potom?“ předešla Henrietta Žofiinu otázku.

„V tomto případě nejsem oprávněn podávat žádné informace o pokynech pana Danzera, dokud se slečna z Werdenfelsu a pan Schleiderer nerozhodnou.“

Žofie najednou ucítila knedlík v krku. Cítila se vnitřně rozervaná. Jednak si vůbec nevěřila, že by se mohla stát jedinou majitelkou společnosti Prinzess, a nevěděla, zda by jí strýc vůbec tuto pozici svěřil, kdyby Schleiderer jeho návrh odmítl. Na druhou stranu ji dojala strýcova důvěra, i když si zároveň uvědomovala, že zřejmě nepočítal s tím, že zemře tak brzy po sepsání nové závěti. Nepočítal s tím, stejně jako zpočátku nebral vážně své těžké onemocnění.

Zvlášť jasně však cítila, že období na rozmyšlenou by jí rozhodnutí nijak nezjednodušilo. Byla závislá na Tonim Schleidererovi. Nechtěla zbytečným váháním riskovat, že by se v očividně zraněné pýše z toho, že nestanul na vrcholu, mohl přiklonit k odmítnutí Danzerova návrhu jen proto, že by o něm dostatečně dlouho přemítal.

Zhluboka se nadechla a rozhodla se, že nejlepší obranou je útok. „Já bezvýhradně souhlasím s pokyny svého strýce, a proto jsem připravena to dnes na místě podepsat. Bylo by mi velkou ctí, pane Schleiderere, kdybych mohla vést obchodní záležitosti firmy Prinzess společně s vámi jako s nepostradatelnou oporou po mém boku!“ Prosebně pohlédla na korpulentního muže s již prošedivělými vlasy, které mu ustoupily a vytvořily částečnou pleš. Schleiderer se nejdřív na ni díval s nevyzpytatelným výrazem, a přitom si kroutil jeden konec hustého kníru.

Nakonec se úšklebek na jeho rtech změnil v úsměv. „Jestliže to bylo poslední přání vašeho ctěného strýce, slečno Žofie, pak ho rozhodně nechci rozporovat. Zkusme tedy štěstí společně!“

Krömer se nyní také úsečně usmál. „Takže na to šampaňské dnes přece jen dojde,“ vysvětlil nakonec, proč trval na tom, aby byla láhev k dispozici. „Výslovným přáním pana Danzera bylo, abychom si všichni připili na tyto dohody, pokud je obě strany v den čtení závěti podepíšou.“

ČÁST PRVNÍ

Každý začátek je těžký

Kapitola 1

Café Prinzess Na Příkopech

Leden 1892

Žofie se v šatně pro správcové naposledy podívala do zrcadla, aby zkontrolovala, zda jí tmavozelené sametové odpolední šaty, které si právě oblékla s pomocí komorné Franzi, dobře sedí. Dnes je měla na sobě poprvé.

Od strýcovy smrti uplynulo více než půl roku a začalo období takzvaného polosmutku. Nyní konvence velela nosit pouze černé doplňky k jinak tlumeně barevnému šatníku, což naznačovalo, že celý rok truchlení za zesnulého blízkého ještě neskončil.

Žofie se snažila zhluboka nadechnout, což bylo obtížnější než v uniformě správcové kavárny, kterou měla na sobě ještě před chvílí. Sametové šaty byly v pase o dva centimetry užší než její ostatní úbor, a proto ho Franzi předem pevněji zašněrovala a utáhla. Tenhle otravný korzet je opravdovou metlou všech žen, pomyslela si trochu mrzutě.

V krejčovství Jungmann & synovec, kde jí šili novou garderobu, však Žofii ujistili, že nejnovější móda vyžaduje tento úzký pás. A tak si jako každá urozená dáma ve vídeňské společnosti povzdechla a podřídila se módnímu diktátu aktuální sezony.

„Moc vám slušej k vobličeji, slečno,“ ujistila ji Franzi s uspokojením. „Když už teď nemusíte nosit tu ponurou černou, vypadáte hned jako někdo jinej. Jen bych vám ráda upravila vlasy. Takhle je ten účes moc přísnej.“

Žofie se podívala na hodiny. Bylo krátce před půl čtvrtou. Do příjezdu Idy Ferenczyové, která ji chtěla dnes poprvé od Žofiina útěku z Hofburgu navštívit v Café Prinzess, zbývalo ještě více než půl hodiny. A Franzi, která Žofii sloužila hned od prvního dne u dvora, tedy téměř tři roky, byla velmi zručná kadeřnice.

Kromě toho komorná měla se svou poznámkou pravdu. Žofiiny šaty byly mistrovským dílem krejčovského umění. Na znamení polosmutku je zdobily černé kosočtvercové porty na živůtku, předním dílu zvonové sukně a lemu. Každý dílek byl zase složitě vyšívaný, stejně jako stojáček sahající až k bradě. Poslední tečkou byly černé třásně, které byly našité kolem dokola v úrovni hrudníku. To dodávalo šatům decentní, ale zároveň i jemný erotický nádech.

Přísný drdol, který byl předepsán pro správcovou v Café Prinzess, se k této elegantní róbě nehodil. Navíc malý klobouček, rovněž potažený zeleným sametem a ozdobený černým peřím, by na něm nedržel.

Franzi jí rozpustila vlasy a začala je kartáčovat. Žofie se zatím oddala vlastním myšlenkám. Už to byl více než rok, co jí Ida Ferenczyová pomohla uprchnout z Hofburgu. Od té doby se obě ženy už neviděly.

Mohly za to různé okolnosti. Problém se Žofiiným neoblíbeným nápadníkem, uherským hrabětem Lajoszem von Szalay, se sice díky pomoci Richarda von Löwenstein vyřešil velmi rychle. A protože Richard měl Szalaye v hrsti, postaral se odmítnutý uchazeč dokonce i přes Žofiin útěk z Hofburgu, že byla propuštěna z císařovniných služeb se všemi poctami.

Nicméně Žofie se tehdy se strýcem a Richardem dohodla, že se nebude objevovat jako správcová v kavárně, dokud nedosáhne plnoletosti, a také že se bude vyhýbat všem společenským událostem v jarní sezoně ve Vídni, aby nepřitahovala zbytečnou pozornost veřejnosti.

Pak zemřel Žofiin strýc. Zpočátku se Žofie cítila otupělá žalem a jen trpně přežívala jeden den za druhým. Později ji převzetí mnoha úkolů v kavárně na chvíli zcela pohltilo. Když na podzim následujícího roku konečně pozvala Idu do Café Prinzess, dvorní dáma jí v dopise doporučila, aby držela smutek ještě půl roku. Během prvních šesti měsíců po úmrtí se totiž společenská setkání mimo domov zapovídala a byl by to vítaný důvod k drbům a pomluvám, kdyby si jejich setkání všimli hosté kavárny.

Na druhou stranu pozvání příslušnice císařovnina dvora do Danzerova měšťanského bytu Žofie od samého počátku vylučovala. Instinktivně cítila, že se to neslučuje s důstojností dvorní dámy a že by to její přítelkyni přivedlo do trapné situace.

Vzdát se osobního kontaktu s Idou bylo pro Žofii časem stále obtížnější. Obě však setrvaly ve stálém písemném kontaktu.

Maďarka byla nejdéle sloužící dvorní dámou císařovny a těšila se její plné důvěře. Zatímco její tajnou rivalkou, rovněž maďarskou dvorní dámou Marií von Festetics cloumal bezmezný vztek kvůli neúspěchu svých plánů Žofii ublížit, císařovna si díky Idě nakonec Žofiiny rezignace na služby panovnici příliš nevšímala.

Sisi je zcela zaujata Jankou Mikesovou, psala jí Ida už před Vánocemi 1890. Císařovna se vrátila z několikaměsíční cesty po Středomoří jen krátce po Žofiině útěku. Sisi navíc trpí úporným kašlem a velmi se obává o svou dceru Marii Valerii, která má spalničky. Protože pro tebe Sisi stejně neposlala, nikdo se ji neodvážil s celou tou nepříjemnou záležitostí obtěžovat.

I když se jí Idin způsob vyjadřování zpočátku trochu nepříjemně dotýkal, Žofie byla nakonec ráda, že ji císařovna nepostrádá, protože po celou dobu, co byla dvorní dámou, trpěla některými Sisiinými zvláštnostmi a libůstkami.

Byly to především neklid a nestálost císařovny, které ještě zesílily po sebevraždě jejího jediného syna Rudolfa. Od té doby Sisi, která se ve Vídni téměř nezdržovala, neustále cestovala. Protože nyní trávila většinu roku na cestách po polovině Evropy, potřebovala silnou dvorní dámu, která by ji doprovázela na jejích téměř každodenních vyčerpávajících toulkách a rozsáhlých plavbách po Středozemním moři.

Žofie se tohoto úkolu ujala jako její promeneuse čili společnice na více než rok. Když však v létě 1890 císařovně oznámila, že se k ní kvůli strýcově vážné nemoci nebude moct připojit na plánované plavbě po Středozemním moři, Sisi ji rychle a zřejmě bez lítosti nahradila mladou Maďarkou Jankou Mikesovou. Císařovna byla známá tím, že se okamžitě zbavovala lidí, kteří již neodpovídali jejím představám o bezpodmínečné věrnosti a loajalitě, a to i za cenu sebeobětování.

Žofie by byla i přesto spokojená, kdyby Marie Festeticsová nevyužila Janku k tomu, aby proti ní intrikovala a snažila se ji donutit ke sňatku s bratrancem Lajoszem, který trpěl syfilidou, což nakonec vedlo k jejímu útěku z Hofburgu.

„Podívejte, slečno, jestli vám to teď vyhovuje,“ vytrhla Franzi Žofii ze zamyšlení. Vyhověla prosbě komorné a podívala se na sebe do slepého zrcadla na odřeném toaletním stolku, před nímž seděla.

Franzi se skutečně opět překonala. Místo pevně svázaného drdolu spletla Žofiiny vlasy do jemných copánků a umně je připevnila k zátylku, jak jí nyní ukázala v ručním zrcátku. Kvůli slepým místům v zrcadle toaletního stolku však musela Žofie několikrát pohnout hlavou, aby si účes mohla prohlédnout.

„Nádhera, Franzi!“ pochválila ji Žofie, zatímco Franzi se zároveň zeptala: „Nechcete ten ošuntělý kus nábytku vyměnit?“

„V žádném případě,“ odmítla Žofie spontánně. Když v zrcadle uviděla udivený výraz své služebné, spěšně použila první výmluvu, která ji napadla. „Ta komoda je dědictvím po Annerl Danzerové, manželce mého zesnulého strýce.“

„Ale ona je už dávno mrtvá,“ namítla Franzi tvrdošíjně. „Tak si aspoň nechte předělat zrcadlo!“

K údivu komorné Žofie odmítla i tento návrh. „Prosím, nasaď mi klobouk!“ požádala.

„Dobře, milostslečno.“

Žofie z její strohé odpovědi poznala, že Franzi trochu rozladilo, když se její návrhy dočkaly tak jednoznačného odmítnutí. Ale měla k tomu skutečně dobrý důvod.

V tajné přihrádce toaletního stolku, kterou Žofie náhodou objevila, se skrýval dopis na rozloučenou od Mary Vetserové z Mayerlingu. Obsahoval všechny důvěrné detaily o smrti její bývalé nejlepší přítelkyně, kterou naplánoval korunní princ Rudolf. Císařský dvůr, který dodnes popíral Maryinu přítomnost v Mayerlingu, se všechny ožehavé skutečnosti pokoušel tvrdošíjně ututlat.

Tento dopis, který jí doručil Rudolfův osobní kočí Josef Bratfisch pouhý den po Maryině úmrtí, přinesl Žofii zatím stejnou měrou štěstí i neštěstí. Císařovně, která se o existenci dopisu dozvěděla z fiakristova přiznání, tvrdila, že jej zničila. Její nebezpečné znalosti však byly jediným důvodem, proč ji Sisi, komtesu z nižší šlechty, jmenovala společnicí na svém dvoře, což Žofii zpočátku velmi rmoutilo. Jako dvořanka však byla povinna mlčet o všech vnitřních záležitostech, a dokonce musela složit příslušnou přísahu.

Po útěku z Hofburgu však dokázala obsah dopisu využít ve svůj prospěch, a sice jako zbraň proti svému nevlastnímu otci Arthurovi von Freiberg, který byl stejně panovačný jako kariéristický. Jako její poručník souhlasil s vynuceným sňatkem s uherským hrabětem, protože za to očekával dvorský titul. I po Žofiině útěku zpočátku pokračoval v naplňování tohoto plánu.

Na radu Richarda, který byl v té době kromě ní a jejího dnes již zesnulého strýce jedinou osobou, která o existenci tohoto dokumentu věděla, však nevlastního otce přesvědčila, aby se podvolil. Pohrozila totiž, že obsah dopisu zveřejní. Arthur se mezitím vypracoval na vysoce postaveného diplomata na ministerstvu zahraničních věcí. A v habsburské říši bylo běžnou praxí, že za prohřešek jednoho z členů rodiny platila celá rodina, zejména pokud se císařský dvůr cítil být podveden. Proto by takové porušení přísahy mlčenlivosti mělo neblahé následky nejen pro Žofii, ale i pro jejího nevlastního otce. Arthur von Freiberg by se musel okamžitě vzdát postu vysokého úředníka ve službách Jeho Veličenstva a pravděpodobně by přišel i o penzi.

Žofie však nikdy neměla v úmyslu splnit svou hrozbu a zveřejnit dopis, který byl bezpečně schovaný v kavárně. Dokázala však otčíma přesvědčit o opaku tak obratně, že na její lest skočil a od té doby ji nechal na pokoji.

Raději ani nemyslet na to, že by sklenář při výměně zrcadla v komodě omylem spustil mechanismus tajné přihrádky, jako jsem to tehdy udělala já, pomyslela si teď Žofie, zatímco Franzi připínala sponu na klobouk. Odnést dopis na jiné místo nepřipadalo pro Žofii v úvahu. V záchvatu pověrčivosti byla pevně přesvědčena, že by to nevyhnutelně vedlo k jeho objevení.

„Tak hotovo, už to sedí?“ Franzi skončila a zněla opět smířlivěji.

„Moc hezké!“ odvětila Žofie po dalším pohledu do zašlého zrcadla. Zelené šaty s barevně sladěným kloboučkem jí skutečně slušely. Zvýrazňovaly její bledou, růžovou pleť a obzvlášť vynikaly její oči, které se nyní třpytily jako smaragdy. Zelená byla vždy její oblíbená barva.

To jsem udělala dobře, že jsem změnila krejčího, radovala se. Než Žofie opustila Hofburg, objednávala jí matka Henrietta šaty v ateliéru madam Spitzerové. Ten měl stejně dobrou pověst jako císařský a královský dvorní dodavatel Jungmann & synovec.

Na jejich módní ateliér, který se nacházel hned vedle hotelu Sacher, však navazoval exkluzivní obchod s látkami s obrovským výběrem. Z tohoto důvodu zde byly látky levnější než u paní Spitzerové, která je musela nejprve nakoupit od obchodníka, aby mohla obsloužit své zákazníky.

Žofie se znovu spokojeně usmála na svůj odraz v zrcadle, než opustila šatnu plná radostného očekávání nastávajícího setkání se svou přítelkyní Idou Ferenczyovou.

Když Žofie mířila k rezervovanému separé, všimla si, že ji mnozí hosté nepoznávají jako vedoucí kavárny Café Prinzess, kde ještě před hodinou pracovala. Šaty dělají člověka, usmála se pro sebe. Tento fenomén znala už z loňského podzimu.

Sotva se posadila, Mina uvedla do salonku Idu Ferenczyovou. Žofie navrhla jako nápoj mandlovou melanž a pro každou kousek „dortu s překvapením“ jak to sama vyjádřila. Když Ida souhlasila a Mina po spikleneckém mrknutí na Žofii separé opustila, přítelkyně se na sebe podívaly s neskrývanou radostí z opětovného shledání.

„Moc ti to sluší, Fifi,“ pochválila ji Ida. „Vypadáš dospěleji než v Hofburgu. Myslím, že jsi ženštější, ale v každém případě ještě krásnější. Šaty ti skvěle padnou.“

Žofie se při tomto komplimentu začervenala. Nejraději by jí ho z celého srdce opětovala. Na rozdíl od ní však Ida vypadala unaveně a jaksi rezignovaně, přestože se vřele usmívala. Vrásky kolem úst a očí se jí prohloubily, stříbrošedé vlasy měla nyní bílé. Ida byla mnohem mladší než Sisi, ale na rozdíl od císařovny, která stále vyznávala skutečný kult krásy, si se svým vzhledem vůbec nelámala hlavu.

„Jakpak se máš?“ zeptala se místo toho Žofie, natáhla se přes stůl a uchopila přítelkyni za obě ruce.

Ida se útrpně usmála. „Bolesti končetin mě trápí víc než dříve a nedají mi spát mnohdy i několik nocí po sobě,“ potvrdila Žofiinu domněnku. „A císařovna…“ Odmlčela se. „Ale o tom bychom teď neměly mluvit.“ Žofie to však chtěla vědět. „Co je s Jejím Veličenstvem?“

Ida si těžce povzdechla a chvíli mlčela. „Stále více nás svým chováním znepokojuje,“ přiznala nakonec.

Žofie se znovu nezeptala a nevyzvídala, ale čekala.

„Pořád je to všechno tajné!“ Ida nedobrovolně sklopila hlavu a naklonila se k Žofii blíž přes stůl. „Nedávno strávila mnoho měsíců zařizováním nové vily na Korfu, což stálo spoustu peněz, a… a teď…“ Mluvit dál bylo pro Idu očividně obtížné. Zhluboka se nadechla a dokončila větu. „A jen co Achilleion dokončila, už ho chce zase prodat.“

Žofie nevěřila vlastním uším. „Ale proč?“

Ida pokrčila rameny. „To ví jen Sisi. Císař bude šílet, až to zjistí. Se svým záměrem se mi svěřila teprve včera pod pečetí nejpřísnějšího tajemství. A nikomu to neřekneš, přísaháš mi?“ Ida se prosebně podívala na Žofii.

V tu chvíli Mina přinesla objednanou mandlovou melanž a zákusek.

„Ale Ido!“ Když Mina dokončila servírování, Žofie se znovu natáhla po přítelčině ruce. „Samozřejmě že o tom nikomu neřeknu ani slovo.“

Když Maďarka jen sklesle přikývla, zeptala se: „Leží ti ještě něco na srdci?“

Ida opět krátce zaváhala. „Sisi je stále podivínštější. Nadále se živí převážně mlékem. Když se před Vánocemi vrátila z Korfu, přivezla si s sebou několik koz. Nyní chce v schönbrunnském parku zřídit jakousi mlékárnu, kde by chovala mléčný skot, který sem již poslala z celé Evropy. Nebesa vědí, co na to řekne císař! Plánování tohoto projektu svěřila mně, protože se chystá být většinu letošního roku opět pryč.“

Ida si nabodla kousek zákusku, ale vidličku k ústům nezvedla. „Není divu, že se císař pořád častěji setkává s Kateřinou Schrattovou,“ povzdechla si. „Ta je pro něj stále větší útěchou a jedinou osobou, která ho ještě dokáže rozesmát. Sisi naopak šíří jen sklíčenost. Na Štědrý den opět nebyl ani stromeček, ani dárky, natož veselá oslava v rodinném kruhu.“

Žofie rozpačitě zmlkla. V rozpacích si také vložila do úst kousek dortu, aniž by pořádně ochutnala, co jí. Věděla o vztahu Františka Josefa s bývalou divadelní herečkou, který Sisi nejenže tolerovala, ale dokonce ho podporovala.

Ida si Žofiino mlčení vyložila špatně. „Ale promiň, že tě nejdřív obtěžuji svými starostmi. Naše setkání se vlastně mělo týkat především tebe.“

Žofie rozčileně zavrtěla hlavou. „Ale vůbec ne, drahá Ido. Udělala jsi pro mě opravdu dost. A koneckonců jsem Její Veličenstvo také poznala a vím, jak člověku dokáže ztížit život.“

„Přesto k ní stále lnu celým svým srdcem,“ přiznala Ida se smutným úsměvem. „A Sisi ke mně. Jakkoli jsou břemena, která mi někdy ukládá, těžká, chápu je nakonec jako projev její důvěry.“

„Je to nepochybně tak, jak říkáš,“ souhlasila Žofie. „Kdybys císařovnu neujistila, že navzdory mému útěku z Hofburgu o Mayerlingu neřeknu ani slovo, možná by trvala na tom, abych se vdala za hraběte Szalaye, aby mě měla pod kontrolou.“

„No, v tom máš určitě pravdu, Fifi,“ přisvědčila Ida. „Marie Festeticsová se každopádně ze všech sil snažila, aby nedůvěru Jejího Veličenstva k tobě zachovala co nejdéle. Ale Sisi nakonec přece jen uvěřila mně a poctila mě svou důvěrou.“ Ida se teď dokonce neubránila triumfálnímu úsměvu.

Žofie byla naopak i poté nepříjemně zaskočená. „Nenapsala jsi mi, že to bylo tak intenzivní,“ podivila se.

Ida znovu pokrčila rameny. „Proč bych tě tím měla zatěžovat, má drahá, a postarat se ti tak o ještě větší znepokojení? Už beztak máš dost starostí s otčímovou nestoudnou opovážlivostí a strýcovým úmrtím.“

Žofie byla hluboce dojata ohleduplností své přítelkyně. Než však stačila odpovědět, Ida zvedla ruku.

„Ale teď se bavme o hezčích věcech,“ požádala. Pak konečně ochutnala zákusek a požitkářsky našpulila rty.

„Hmmm! Chutná to opravdu lahodně. Co je to za pečivo?“

Žofie se usmála. „Je to vlastně vánoční lahůdka. Jeden z posledních kousků naší štóly na drážďanský způsob. Čím je uleželejší, tím je lepší. Jestli chceš, dám ti jednu z nich, abys ji vzala s sebou do Hofburgu.“

„Bože chraň! Malý kousek si ale vezmu ráda! Doktor Widerhofer mi vždycky radí, abych se příliš nepřejídala, protože to podporuje můj revmatismus.“

Doktor Hermann Widerhofer byl císařovým osobním lékařem a ošetřoval také všechny dvořany.

„Ale teď mi pověz, jak se ti tady daří! Soudě podle tvých krásných šatů snad ani nemusíš pracovat.“

„Záleží na tom, jak se na to díváš,“ odpověděla Žofie. „Nepotřebuji práci k tomu, aby mě živila. Strýc mi odkázal značné jmění. Ale mysl bych měla bez své činnosti tady v kavárně úplně pustou.“

„A v čem přesně ta činnost spočívá?“

„Jednak je to moje funkce vedoucí v Café Prinzess, o kterou se dělím se zdatnou kolegyní Minou. Právě nás obsloužila. A jednak je teď celé účetnictví v mých rukou. V této souvislosti také kontroluji a platím všechny dodavatelské faktury a vystavuji faktury našim zákazníkům za větší zakázky mimo dům.“

„Jestli se nemýlím, tak ty už jsi tyhle práce vykonávala i dříve,“ namítla Ida.

„Přesně tak,“ potvrdila Žofie, jejíž výraz nyní potemněl. „Kromě toho se nejraději věnuji úkolu, který mi strýc svěřil v závěti, totiž dalšímu rozvoji jeho životního díla.“

Ida se na ni pronikavě podívala. „A v čem je háček, když ti to dělá takové potěšení?“

„Můj strýc také v závěti stanovil, že se s jeho dlouholetým zaměstnancem Tonim Schleidererem budeme po dobu pěti let podílet na řízení společnosti. Ale Toni Schleiderer je mnohem starší než já, a proto je samozřejmě daleko zkušenější.“ Zarazila se.

„A proto se spíše brání novotám?“ trefila se Ida do černého.

„Bohužel je to tak,“ povzdechla si Žofie. „Ještě před strýcovou smrtí jsem například navrhla, abychom v kavárně Café Prinzess pravidelně nabízeli lunch. Tehdy se mi zdálo, že Toni bude také souhlasit. Ale když jsem s tímto návrhem znovu přišla dva měsíce po pohřbu, bylo velmi těžké se s ním dohodnout. A já chci jednat ve shodě s Tonim, protože je to v souladu s přáním mého strýce.“

„A co z toho nakonec vzešlo?“

„Prozatím jen kompromis.“ Žofie se ušklíbla. „Teď si to ale žádá trochu podrobnější vysvětlení. Aby se v Café mohly nabízet pravidelné obědy, je nejprve zapotřebí provést pár změn v obou kuchyních. Kuchyně Café je příliš malá na dlouhodobou přípravu teplých obědů, zejména pokud by si tuto nabídku oblíbilo více hostů. Po pohřbu však Toni rázně odmítl můj návrh spojit tuto menší kuchyni s větší kuchyní původní kavárny. Ačkoli, jak jsem řekla, během našeho posledního rozhovoru v den strýcovy smrti se nezdálo, že by mu na takovém nápadu něco vadilo.“

„A proč tedy Toni později odmítl tvůj návrh?“

Žofie si zhluboka povzdechla. „Nedospěli jsme tehdy ke konečnému výsledku. Dnes jsem však více než kdy jindy přesvědčena, že bychom měli obě kuchyně spojit. To by ale znamenalo zbourat příčku. A pak bychom po dobu rekonstrukce nemohli v kavárně nabízet teplá jídla. Toni proti tomu samozřejmě důrazně protestoval. Zdůraznil, že kavárna Prinzess byla jednou z prvních ve Vídni, která nabízela teplá jídla, a že musí tuto tradici i nadále udržovat. I když to bylo před více než dvaceti lety a mnoho kaváren nyní následuje náš příklad se srovnatelnou nabídkou jídel.“

Žofie se najednou zatvářila umíněně. „Ale mě všichni považujou za cílevědomou, někteří navíc mluví o ,tvrdohlavosti‘. Když jsem se však loni se svým nápadem konečně proti němu prosadila, bylo už na zahájení přestavby pozdě. Potrvá to až do jara, než budeme moct začít.“

„Ale myslím, že jsem v různých inzerátech, například ve Wiener Salonblattu, četla, že se v Café Prinzess obědvá,“ připomněla udiveně Ida.

Teď se Žofie už zase usmála. „Přesně v tom spočíval můj kompromis s Tonim. Až tě později doprovodím ven, ukážu ti, že kromě vitríny s pečivem a cukrovinkami máme teď ještě třetí, kde se v poledne nabízí studená kuchyně. Tedy něco jako bufet. Hosté si mohou vybrat z nabídky salátů a studených talířů s paštikami, uzenými rybami a nakrájenými plátky pečeně. Každý den se také podává jiná polévka. V kuchyni Café na to stačí místo jen taktak.“ Její hlas zněl opět trochu jízlivě.

Ida se zamračila. „A byl tvůj nápad nakonec úspěšný? Reklamy jsem každopádně viděla opravdu hodně. Téměř tolik, kolik toho inzeruje hotel Sacher.“

„Možná byl můj nápad na Toniho vkus až příliš úspěšný,“ poznamenala Žofie sarkasticky. „Nejdřív se bál, že obrat, kterého bychom s lehkými obědy dosáhli, nepokryje ani náklady na reklamu, natož na nádobí a příbory, které jsme museli přikoupit. Nabídka se však od samého počátku dočkala vřelého přijetí a stále se těší velké oblibě. Přispívá k tomu i centrální poloha kavárny na Příkopech, kde si mnoho dam dopoledne vyřizuje své zakázky. Jsou dokonce velmi rády, že se naobědvají s námi, místo aby se vracely do svých paláců. Nyní tak mohou hned po nákupu vyrazit na odpolední návštěvy a ušetřit si cestu domů.“

Ida si Žofii dál skepticky prohlížela, protože se nezdálo, že by majitelka kavárny byla na tento úspěch příliš pyšná. „Ale když se tvůj nápad tak povedl, kde je to pověstné čertovo kopýtko?“

Žofii se sevřelo srdce, protože tento problém ji trápil už několik týdnů. „S pomocí účetnictví jsem Tonimu dokázala, že nám lehký oběd nyní skutečně přináší zisk. Blahopřál mi, ale s tak kyselým výrazem, že mám dojem, jako by mi ten úspěch záviděl.“

„Tak to je mi tě moc líto, Fifi.“ Ida pohladila Žofii po ruce. „Ale nejspíš musíš mít prostě s panem Schleidererem víc trpělivosti. Určitě ani pro něj není snadné sdílet obchodní záležitosti Café Prinzess se ženou. Natož s tak mladou jako ty.“

Žofie si povzdechla. „Tuhle radu mi dala i tvoje jmenovkyně, mamzel Ida, která vede mojí matce domácnost a dříve pracovala v Prinzess. Byla důvěrnicí a dlouholetou zaměstnankyní mého strýce. Důvěrně mi také sdělila, že strýc v jedné starší závěti označil Toniho Schleiderera za svého nástupce, a dokonce mu chtěl odkázat část kavárny. To bylo samozřejmě předtím, než zjistil, že mám nejen zájem, ale i talent v kavárně pracovat. Strýc totiž neměl vlastní děti. Ale už při čtení závěti jsem poznala, že Toni je velmi zklamaný, že mě strýc Stefan v nové závěti ustanovil hlavní dědičkou, a navíc mě pověřil rozsáhlými pravomocemi v Café Prinzess.“

Žofie zatajila, že tyto pravomoci přesahují i Toniho kompetence. Kromě vykonavatele závěti a dědiců to věděla už jen mamzel Ida. Existovala tichá dohoda, že do toho nikoho dalšího nezasvětí, zejména ne zaměstnance Prinzess. To by pro Toniho znamenalo ještě větší ztrátu renomé mezi personálem než jmenování Žofie rovnocennou obchodní jednatelkou, o kterém pracovníci věděli.

„Kolik let je panu Schleidererovi?“ Ida také strčila prst do otevřené rány.

Žofie pocítila rezignaci, kterou už dobře znala. „Je zhruba ve stejném věku jako můj zesnulý strýc,“ odvětila.

„A jak dlouho už tady pracuje?“

„Přes dvacet let,“ přiznala neochotně Žofie. „Dlouho byl vedoucím pekárny, Café Prinzess mu vděčí za velmi mnoho novinek. Například i za tuto drážďanskou vánoční štólu, kterou Toni upekl a oproti původnímu receptu vylepšil. Po dlouhá léta také vedl obě kuchyně. Nakonec, když strýc ještě žil, ale očividně mu ubývalo sil, vedl kavárnu, a proto se v kuchyni a pekárně pohyboval jen zřídka.“

„A jak to funguje teď?“

Ida se, aniž to věděla, dotkla dalšího bolavého místa ve spolupráci mezi Tonim a Žofií. „Nadále řídí původní kavárnu. Já se zase dělím o vedení Café Prinzess s Minou Löbovou jako její nadřízená a Mina mě v této pozici zcela samozřejmě uznává. Konzultuje se mnou všechny důležité záležitosti a o všem podstatném mě informuje z vlastní vůle.“

„A to Toni Schleiderer nedělá,“ usoudila Ida.

„Ne do té míry, jak by to bylo zapotřebí,“ připustila Žofie. „Po strýcově smrti jsme byli zbaveni titulu dvorního dodavatele, který byl strýci dočasně propůjčen. Bohužel je to obvyklé, protože titul je vždy spojen s osobou, která ho kdysi získala.“

Ida přikývla. „Toho jsem si vědoma.“

„Tento titul ještě nikdy nezískala žena,“ povzdechla si Žofie. „Proto prý i Maria Demelová po smrti manžela loni v létě čelila problému, jak získat nazpět status dvorního dodavatele.“

Žofie se znovu bez zájmu šťourala v zákusku na talíři.

„Každopádně úřad nejvyššího dvorského hofmistra poslal dopis o odebrání dvorního titulu současnému jednateli,“ Žofie chmurně zdůraznila poslední slovo, „kavárenské společnosti Café Prinzess. Takže Tonimu. Ten dopis otevřel, ale zpočátku mi o něm nic neřekl. Nesvěřil se mi ani s tím, že o titul znovu požádal na úřadu nejvyššího dvorského hofmistra. Teprve když tento úřad trval na důkazu, že je jediným právním nástupcem mého strýce, Toni mě do toho zasvětil. Poté musel podat žádost znovu, a to mým jménem, protože není vlastníkem Prinzess. Společnost jako takovou totiž odkázal strýc jednoznačně mně.“

Ida pokývala téměř bílou hlavu. „Obávám se, že to nezní jako smír, který bych ti po smrti tvého strýce přála, Fifi. Na druhou stranu, čas zahojí všechny rány. To jistě platí i pro pocit příkoří Toniho Schleiderera při jeho sesazení. Proto ti doporučuji, abys s ním měla trpělivost. Pak uvidíš, jestli všechno bude zase dlouhodobě hladce fungovat.“

Žofie se zdržela toho, aby Idě odporovala. Diskutovat o aktuálních problémech Prinzess bylo na jejich první schůzce po více než roce ztrátou času.

Uvědomovala si totiž, že se blíží další boj o moc s Tonim. Od pohřbu byla odhodlaná poznat starou kavárnu, o jejímž vedení a hostech nevěděla téměř nic. Toni však zatím její záměry v tomto ohledu rázně odmítal s tím, že klasická kavárna není prostředím, kde by byly ženy vítány, zejména ne pokud jde o její vedení.

Ale i zde jí mamzel Ida poskytla skvělou radu ze své dřívější profesní zkušenosti. A Žofie ji hodlala při nejbližší příležitosti uplatnit v praxi. Její plán však ještě zcela nedozrál, a proto jí připadalo, že je příliš brzy se o něm Idě Ferenczyové zmiňovat.

Místo toho Žofie změnila téma. „Ale pojďme si konečně promluvit o příjemných věcech,“ navrhla. „Krátce po našem přivítání jsi obdivovala moje šaty. Skutečně jsem pro sebe objevila úžasné módní studio. Nachází se hned vedle hotelu Sacher.“

„Jungmann & synovec,“ usmála se Ida. „Tam objednávala látky pro svůj šatník dokonce i císařovna.“

Zbytek odpoledne proběhl v lehké, veselé společenské konverzaci.

Obchod se suknem Jungmann & synovec

Konec ledna 1892

S hrdě vztyčenou hlavou vstoupila Amálie von Löwenstein, dříve von Thurnau, spolu se svou komornou Bertou do obchodu se suknem vedle hotelu Sacher. Dnes tu byla poprvé. Měla k tomu důvod, který ji naplňoval velkým radostným očekáváním.

To, že mohu spojit příjemné s užitečným, je opravdu mimořádné štěstí, přiznala si v duchu, když se rozhlížela po působivém obchodě s tmavým obložením a vysokým kazetovým stropem ze stejného dřeva. Uprostřed stropu byl v kruhovém rámu jeden z obrazů, které byly v té době ve Vídni v módě. Každý palác, dokonce i mnohé bohaté měšťanské domy se honosily takovými obrazy, jejichž autory byli obvykle žáci slavného dvorního malíře Hanse Makarta, který zemřel již v roce 1884. To však nijak neubralo na oblibě takzvané historické malby, které dodal svůj vlastní nádech.

Amálie se při pohledu na fresku zamračila. Stejně jako mnoho jiných děl tohoto stylu nezobrazovala nic jiného než téměř nahé postavy. Amálie neměla nejmenší tušení, co je na ní znázorněno, protože nebyla znalkyní umění. A navíc ji to vůbec nezajímalo. Místo toho si s mírnou nelibostí všimla, že tento obchod s látkami vypadá ve skutečnosti velmi vybraně.

Měla jsem sem přijít mnohem dřív, pomyslela si, zvlášť když na žluté stěně za velkým prodejním pultem uviděla dvouhlavého orla, znak habsburské monarchie, pod nímž byl nápis císařsko-královský dvorní dodavatel. Sama byla od své první vídeňské sezony před čtyřmi lety zákaznicí neméně chváleného studia madam Spitzerové. A pravděpodobně by to zůstalo takto výlučně, kdyby ji sem dnes nepřivedla naprosto výjimečná událost.

No, lepší pozdě než nikdy, snažila se zapomenout na rozčilení. Nebylo v jejím stylu stěžovat si na rozlité mléko. Kromě toho módní ateliér, který byl součástí obchodu s látkami, ještě neprokázal, že by se mohl vyrovnat výtvorům madam Spitzerové.

„Mohu milostivé paní vysvětlit naši stropní malbu a zároveň ji srdečně přivítat v našich historických prostorách?“

Pán, který k ní nyní přistoupil, měl na sobě elegantní černý oblek z kvalitní látky. Také oblečení personálu odpovídalo noblesnosti tohoto obchodu.

Amálie mírně naklonila hlavu na znamení souhlasu. „Hraběnka von Löwenstein,“ opravila ho. Na tento titul sice neměla vůbec nárok, protože její manžel Richard byl pouze synovcem majorátního pána z Löwensteinu, jehož nejstarší syn měl jednou stanout v čele rodiny. Bylo proto velmi nepravděpodobné, že by Richard někdy nosil hraběcí titul „von Löwenstein“.

Skutečnou hraběnkou by se tedy mohla stát pouze tehdy, kdyby se jejímu otci Adalbertu z Thurnu podařilo situaci napravit. Protože Adalbert neměl syna, obrátil se ještě před svatbou v říjnu 1890 na úřad nejvyššího dvorského hofmistra. Jeho žádost, aby mohl po své smrti převést titul „z Thurnu“ na Richarda, však měla šanci na úspěch – pokud vůbec – pouze tehdy, pokud by Amálie přivedla na svět alespoň jednoho mužského potomka. Teprve potom by se v úřadu nejvyššího dvorského hofmistra vidělo co a jak.

Za běžných okolností by tato podmínka nepředstavovala sebemenší problém. Amálie byla totiž mladá, bylo jí teprve jednadvacet let, a navíc velmi pohledná a v podstatě zdravá. Přesto nebyly šance na početí nikterak vysoké. Přesněji řečeno, v současnosti se prakticky rovnaly nule.

Ještě večer o svatebním dnu Amálie, která již udržovala vztah se svým snoubencem Richardem, podruhé potratila a málem zemřela. Od té doby se manžel vyhýbal jejímu lůžku pod záminkou, že nechce znovu ohrozit její život.

Mezitím však Amálie i její otec Adalbert tušili, že pravým motivem Richardovy abstinence je pomsta za sňatek, k němuž ho jeho otec Eduard a Adalbert donutili kvůli vzájemnému prospěchu. Po Amáliině románku s mladým sluhou, který vedl k jejímu prvnímu potratu a následné neplodnosti, ji totiž otec nemohl provdat za urozeného aristokratického nápadníka, přestože byla krásná a měla bohaté věno. Hrozilo příliš velké nebezpečí, že by si ženich o svatební noci všiml jejího ztraceného panenství.

Aby Amáliin otec neriskoval ztrátu pověsti ve vídeňské aristokratické společnosti, neměl jinou možnost než učinit jejím manželem jejího vzdáleného příbuzného Richarda, kterého měl finančně v hrsti kvůli vysokým dluhům z hazardních her.

Manželství Amálie a Richarda se však od prvního dne nacházelo v patové situaci. Mezitím se ukázalo, že Amálie je stále schopná otěhotnět. Avšak to, zda bude schopna donosit dítě z dalšího těhotenství a přežít jeho narození, bylo zatím ve hvězdách. To v žádném případě nezáleželo na ní. Jakmile se uzdravila, nevynechala sebemenší příležitost k tomu, aby Richarda znovu svedla. Nadarmo! Ani všechny příslušné rozhovory jejího otce s Richardem dosud k ničemu nevedly.

Tak si zkrátka musím pomoct nějak jinak, pomyslela si vzdorovitě. Znovu se jí zrychlil puls v očekávání toho, co ještě dnes zažije. Určitě to bude moc hezké, protože se zdá, že k ní skutečně něco cítí. Teď však bylo ze všeho nejdřív třeba, aby za každou cenu zachovala inkognito. Ani její komorná Berta, která ji doprovázela, totiž nesměla pojmout podezření. Urozená dáma nesměla ve Vídni nikdy vyjít z domu sama.

Nyní se jí prodavač uklonil: „Mnohokrát prosím za prominutí, ctěná hraběnko von Löwenstein. Čím vám mohu posloužit?“ Amálie na okamžik zvažovala, jestli má tomu muži nařídit, aby ji oslovoval „Vaše Jasnosti“, ale pak se rozhodla od toho upustit. Přísně vzato měla na tento titul nárok pouze kněžna, ačkoli ve Vídni si na tituly mimo císařský dvůr příliš nepotrpěli.

Amálie ale nechtěla při své první návštěvě v obchodě s látkami způsobit větší rozruch, než už beztak vyvolala jako nová zákaznice.

„Chci si prohlédnout vzorky látek, abych se rozhodla, jestli si právě u vás objednám jarní šaty.“ Dát svému hlasu pyšný a povznesený podtón nedělalo Amálii potíže. Promlouvala tak ke každému, koho v užším či širším slova smyslu počítala mezi své sluhy. Pak si vzpomněla, co jí ten muž předtím nabídl. „Ale nejdřív mi vysvětlete, co ty neslušné postavy znamenají.“ Pokývla hlavou nad sebe.

„Naše stropní malba zobrazuje alegorii obchodu s hedvábím.“ Prodavač se znovu uklonil. Amálie ještě jednou zvedla oči ke stropu. „Aha,“ poznamenala. Nevěděla, co je to alegorie, ale v žádném případě to nechtěla nechat na sobě znát. „A proč to musí být znázorněno tak necudně?“

K jejímu zadostiučinění se mužovy tváře zlehka začervenaly. Prodavač se potřetí uklonil. „Prosím paní hraběnku za prominutí, jestli se naše malba dotkla vašeho smyslu pro dobré mravy.“

Amálie byla spokojená. Tady očividně věděli, jak mají přistupovat k urozeným osobám. „Nyní bych tedy chtěla vidět vaši jarní kolekci látek,“ požádala muže. „Jak už jste poznamenal, jsem tady poprvé. Musím si nejdřív vytvořit představu o tom, jestli váš obchod dokáže obstát v konkurenci s krejčovským ateliérem, který dosud pro mě pracoval.“

Avšak v tomto ohledu na ni čekalo opravdové překvapení. Kdyby se dokázala lépe vžít do pocitů svých bližních, možná by si všimla, že uspokojení z jejího nadšení nad obrovským výběrem látek nyní přešlo na stranu prodavače. Amálie si původně chtěla objednat pouze jedny šaty, ale díky velkému množství látek v její oblíbené světlemodré barvě, která se obzvlášť hodila k jejím zrzavě zlatým vlasům a světlešedým očím, si nemohla vybrat.

Když se konečně rozhodla pro lehké hedvábné moaré, nechala si během následující hodiny předložit další vzorky látek v odstínech lila a stříbrošedé a z rozsáhlého katalogu s nejnovějšími jarními modely vybrala vhodné střihy na kostým a dvoje denní šaty. Mezitím dokonce litovala, že si u madam Spitzerové objednala všechny večerní a plesové róby na karnevalovou sezonu, která právě začala.

Nakonec si nechala ukázat cestu do prvního patra, kam vedlo široké vnější schodiště v zadní části ateliéru. Nahoře čekaly dvě švadleny na to, aby jí vzaly míry. V kabince oddělené těžkým brokátovým závěsem Amálie odložila s Bertinou pomocí kostým z tmavomodrého sametu. Doufala, že komorná se nezačne znovu zajímat o to, proč si dnes oblékla své nejsvůdnější spodní prádlo. Avšak Berta, zastrašená neustálými ostrými výtkami své paní, se o tom – stejně jako už ráno – nevyjádřila ani slovem.

Amálie si užívala pocit drahých látek na holých ramenou, když jí je švadleny před zrcadlem velikosti dospělého muže rozvinuly až k nohám, a sklízela spoustu komplimentů, jak jí barvy sluší. Pod plná ňadra jí zašpendlily záševky, změřily pás a boky a křídou na vnitřní straně látky vyznačily požadovanou délku sukně.

Zatímco Amálie si ještě vybírala doplňky k objednaným šatům, rovněž z různých vzorů, pohled na hodiny jí ukázal, že už má téměř čtvrthodinové zpoždění. To ji však nechávalo chladnou. Naopak, dokonce ji to naplňovalo lehkým posměchem. Když necháte muže čekat, jen se tím stáváte žádoucnější.

Konečně byla připravená. Teď bude následovat opravdová zkouška, kvůli které se dnes objevila v ateliéru Jungmann & synovec. Bylo už krátce po čtvrté hodině, více než půl hodiny po smluveném čase.

„Slyšela jsem, že se z vašeho podniku dostanete do dámského salonu hotelu Sacher, aniž by se muselo vyjít na ulici,“ pronesla strojeně.

Švadlena přikývla a mávla na učednici. „Milostivá paní hraběnka má pravdu. Liesl jí ukáže cestu.“

„To nebude nutné.“ Amálie se polekala. V žádném případě totiž neměla v úmyslu jít do toho dámského salonu na odpolední čaj. Vždyť jí naznačil, že z ateliéru vede chodba přímo do haly se separé, kterými byl hotel Sacher proslulý. Na rozdíl od kavárny Café Prinzess, kde byly soukromé salonky jen výklenky bez dveří a před příliš zvědavými pohledy je chránily pouze palmy v květináčích napravo a nalevo od vchodu, byly separé u Sachera uzavřené místnosti. Proto se také často využívaly právě k tomu účelu, pro který si dnes jeden z nich pronajal, a to až do půl sedmé večer.

„Prosím, jen mě správně nasměrujte! Já si už cestu najdu sama,“ pokračovala Amálie povýšeně. Horoucně a teprve až teď si uvědomila, že už promarnila velkou část drahocenného a jistě velmi draze zaplaceného času do podvečera výběrem šatů.

„Může tu na mě moje služebná počkat?“ zeptala se úsečně.

Švadlena přikývla s naznačeným pukrletem. „Samozřejmě, pokud si to milostivá paní hraběnka tak přeje. V Sacheru se však nachází také kavárna pro služebnictvo. Umístili ji do suterénu. Schody jsou hned za chodbou do hotelu.“

Amálie byla nadšená, ale snažila se to nedat najevo. V hotelu Sacher se zjevně i choulostivá setkání v separé řešila s diskrétností a vysokou profesionalitou, které ostatně byly pro hotel charakteristické.

Blahovolně sklonila hlavu. „Pak tedy doufám, že mi dokončíte šaty k mé plné spokojenosti,“ poznamenala beze slova díků za skvělou obsluhu.

Jakmile dorazila do hotelu Sacher, dala Bertě do ruky pár krejcarů a poslala ji po schodech dolů do kavárny pro služebnictvo. Poté procházela s bušícím srdcem chodbou s dveřmi od soukromých místností po obou stranách. Konečně došla ke dveřím s číslem 6 vyrytým na malé mosazné destičce.

Najednou zaváhala, ale pak tiše zaklepala. Okamžitě jí otevřel. „Jdeš pozdě,“ postěžoval si, když znovu pečlivě zamkl.

„Lepší pozdě než nikdy,“ odpověděla s koketním zamrkáním.

Bez okolků ji náruživě objal.

Kapitola 2

Kavárna Demel na Zelném trhu

Únor 1892

Richard se nervózně podíval na zlaté kapesní hodinky, které vytáhl z lahvově zeleného saka uniformy. Bylo už deset minut po třetí. Kde se Žofie zdržela? Rozhodně neměla ve zvyku chodit pozdě.

Nakonec ji uviděl, jak vchází do dveří se služebnou Franzi v závěsu. Richard na ni mávl od rohového stolu, u něhož seděl a který se nacházel v nenápadném výklenku. S neskrývanou radostí přistoupila k jeho stolu. Jejich první setkání v novém roce ji těšilo stejně jako jeho.

Dnes je Fifi obzvlášť okouzlující. Jako vždy, když se setkali, se mu zrychlil tep. A jako vždy cítil lásku k ní téměř jako fyzickou bolest.

Richard ještě neznal její světlešedý kostým. Zakrýval ho plášť, který Franzi právě věšela na věšák. Kostým se skládal z elegantně střiženého saka, jehož klopy sahaly Žofii skoro až k bokům. Richard už viděl kuželové rukávy na Amáliiných šatech. Připadaly mu trochu směšné. Avšak Ami mu obšírně vysvětlovala, že v letošní zimní sezoně jsou v módě.

Černé krajkové vsadky na rukávech, které se na předloktí zužovaly a jejichž manžety byly rovněž lemovány krajkou, stejně jako podobné vsadky v látce splývavé sukně, nemusely být nutně považovány za znamení polosmutku. Kdyby nebylo známo, že před necelým rokem zemřel Žofiin milovaný strýc Stefan, působil by tento komplet na první pohled jako très chic. Richard si pobaveně všiml, že pohledy některých dam sedících poblíž se skutečně upírají na Žofiiny šaty.

Na druhou stranu to ovšem pro něj nebylo nic výhodného. Ačkoli se Žofie dosud vyhýbala společenským událostem, byla ve Vídni stále známější. Ačkoli ne každý v elegantní mladé dámě okamžitě poznal správkyni Café Prinzess, přesto se Žofie ve službách císařovny zúčastnila řady slavností u dvora. V tomto elegantním kostýmu byla bývalá dvorní dáma lépe rozpoznatelná.

To byl jeden z důvodů, proč si oba v posledních týdnech lámali hlavu nad tím, kdy, jak často, a hlavně kde by se mohli po prvním půlroce smutku znovu setkat. V Café Prinzess by to jistě vyvolalo příliš velký rozruch, zvlášť kdyby se sešli v některém ze soukromých salonků, jak tomu bylo často za Danzerova života. To by v klevetivé vídeňské společnosti vyvolalo spoustu tlachání. Začalo se už proslýchat, že bývalá společnice císařovny zdědila kavárnu Café Prinzess, a navíc v ní jako šlechtična pracuje.

To přispělo k obratu kavárny, protože mnohé dámy ji zpočátku navštěvovaly jen ze zvědavosti a po uspokojení s obsluhou a nabídkou jídel a nápojů se postupně staly pravidelnými hosty. Žofie a Richard se však shodli, že nechtějí, aby se jejich něžný milostný vztah stal terčem dotěrné zvědavosti a následných pomluv.

Během prvních šesti měsíců po strýcově smrti se Žofie nikdy neukázala v elegantních společenských šatech v kavárně ani mimo ni na veřejném místě. To by nebylo vhodné. Naštěstí její kostým správkyně stejně sestával z černých šatů. Kromě toho bylo důležité, že když Žofie nahradila světlé lemování černým, neporušila tímto oblečením zvyklosti.

Jejich milostný vztah spočíval stejně jako dříve pouze ve výměně vášnivých polibků. Bylo to Žofiino přání, kterému se Richard nakonec podvolil, protože už jednou málem Žofii ztratil, když z ní chtěl udělat svou tajnou milenku. Manželský slib Amálii totiž složil už v době, kdy se do Žofie zamiloval.

Ale přestože jejich vztah neměl šanci na legalizaci, vzájemná touha po sobě je přiměla k tomu, aby se alespoň čas od času tajně scházeli. Ani šest měsíců po Danzerově pohřbu se bez toho nedokázali zcela obejít. Richard se proto celkem třikrát nenápadně plížil po zadních schodech do Danzerova bývalého bytu. Pokaždé se však jeho návštěva odehrála před zraky Žofiina domácího služebnictva, dlouholeté služebné Emmy a komorné Franzi.

Obě ženy nenápadně nechaly Richarda a Žofii v salonu o samotě. Pro Žofii bylo toto místo nicméně jen provizorním řešením pro jejich schůzky. Znovu a znovu přemýšlela, zda má Emmě a Franzi prozradit, jaký je její vztah s Richardem, ale nakonec se tomu vyhnula. Jak by jim mohla věrohodně vysvětlit, proč se proti všem zvyklostem schází s ženatým mužem ve vlastním domě? I když spolu nespí, ale jen si vyměňují polibky? Emma i Franzi se zatím chovaly ohleduplně a na nic se nevyptávaly. Přesto Žofie trvala na tom, že se s Richardem bude po prvním roce smutku setkávat pouze před svým bytem. I kdyby to znamenalo vzdát se těch několika něžností, které Richardovi dovolila.

Po dlouhé korespondenci si nakonec vybrali pro své první veřejné setkání po Danzerově pohřbu kavárnu Demel. Žofie spojila příjemné s užitečným. Demel byl nejznámější vídeňskou kavárnou, kde doufala, že pro Prinzess načerpá novou inspiraci.

Už před vstupem si všimla vkusné výzdoby výloh. Cukrovinky a sladkosti byly vystaveny v pěkných krabicích a plechovkách. Žofie dnes bohužel neměla čas se výloze intenzivněji věnovat. Rozhodla se, že to udělá někdy jindy.

„Nebude milostivé slečně vadit, když si vyjdu na malej špacír?“ zeptala se Franzi, když se vrátila ke stolu.

Richard už vytahoval peněženku, zatímco Žofie jí odpověděla: „Samozřejmě že ne, má drahá. Jen se jdi na hodinku projít!”

„A kup si něco pěkného!“ dodal Richard a vtiskl Franzi do ruky padesát krejcarů.

Na okamžik se zdálo, že věrná duše chce proti této velkorysosti protestovat. Ale pak se Franzi jen zakřenila a zmizela venku se slovy „Děkuju mockrát!“

„Promiň, že jdu pozdě, Richie,“ omluvila se Žofie. „Ale v kavárně se vyskytla stížnost, kterou jsem musela nejdřív vyřešit ke spokojenosti hostů.“

„Což se ti nepochybně povedlo skvěle,“ podotkl Richard a byl odměněn tak láskyplným úsměvem, že se blahem div nerozplynul.

„Rád tě konečně zase vidím, Fifi,“ ujistil ji přerývaným hlasem, když se Žofie posadila. „Zvlášť když dnes vypadáš neobyčejně elegantně,“ pokusil se o energický tón, aby na sobě nedal příliš znát své rozčilení.

„Za to může můj nový krejčí,“ usmála se Žofie. „Nyní jsem zákaznice módního ateliéru Jungmann & synovec.“

„To je zajímavá náhoda!“ podivil se Richard. „Amálie tam poslední dobou taky nakupuje.“

Po Žofiině tváři přelétl stín, takže Richard své poznámky okamžitě litoval. Žofie však zachovala klid. „Ten obchod má skutečně mimořádně dobrou pověst,“ potvrdila. „Měla jsem ho vyhledat mnohem dřív.“

Richard se zdržel zmínky o tom, že Amálie se po své první návštěvě obšírně vyjádřila úplně stejně. Čas strávený se Žofií byl totiž příliš drahý na to, aby ztratil jediné slovo o svém nešťastném manželství.

„A jak to zatím vypadá v kavárně?“ pokračoval Richard v rozhovoru poté, co si oba objednali.

Na Žofiině tváři se opět mihl stín. „V Café Prinzess je jistě všechno v pořádku,“ odpověděla mnohoznačně.

Richard se chopil nabízené příležitosti. „A co tam nejde podle tvých představ?“

„Už několik týdnů diskutuji s Tonim Schleidererem o tom, že bych také rád nahlédla do dění ve staré kavárně.“

„Ale to se mu nezamlouvá,“ usoudil Richard.

Žofie sklesle přikývla. „Myslím, že Toni mě z toho chce záměrně vynechat. Možná proto, aby se stal nepostradatelným manažerem i poté, co uplyne našich pět společných let.“

Richardovi samozřejmě pověděla o ustanoveních strýcovy závěti.

„A co navrhuje místo toho?“

„Chce si ponechat výhradní vedení kavárny. Já se naopak vzdám funkce správcové a oficiálně převezmu vedení kavárny Café Prinzess.“

„To mi připadá jako dobré rozdělení povinností,“ uvažoval Richard. „S rolí správcové kladeš příliš velký důraz na řídicí funkci, kterou ti strýc přidělil.“

„Ale to bych musela najmout druhou vedoucí,“ namítla Žofie. „Mina Löbová to sama nezvládne.“

„A co by na tom bylo zvláštního?“ podivil se Richard. „Vždyť tvůj strýc měl v plánu najmout druhou správcovou už loni na podzim, když jsi byla ještě vázaná v Hofburgu.“

Žofie bez zájmu krájela objednaný krémový dort na malé kousky, ale nepozřela ani sousto. „Strýc potřeboval druhou správcovou, až když sám nemohl tolik pomáhat. Takže buď musím najmout další vedoucí, nebo dělat stejnou práci jako předtím, jen v lepším oblečení. Naše hosty by to jen zmátlo.“

„To je opět argument pro přijetí druhé pracovní síly, abys ses mohla skutečně plně soustředit na provoz Café Prinzess,“ argumentoval Richard. „Tvůj strýc pracoval prakticky nepřetržitě. To by sis mohla ušetřit a místo toho si užívat života. Občas by sis také třeba zašla do divadla nebo si vyjela do Prátru. Pokud vím, tvůj strýc se k tomu téměř nikdy nedostal.“

Table of Contents

část první

Kapitola 1

Kapitola 2