PILOTOVA DCERA

Audrey J. Cole

THE PILOT’S DAUGHTER

Copyright © 2021 Audrey J. Cole

Translation © Pavlína Cilenti, 2023

ISBN 978-80-242-9509-1

Obsah

KAPITOLA PRVNÍ

KAPITOLA DRUHÁ

KAPITOLA TŘETÍ

KAPITOLA ČTVRTÁ

KAPITOLA PÁTÁ

KAPITOLA ŠESTÁ

KAPITOLA SEDMÁ

KAPITOLA OSMÁ

KAPITOLA DEVÁTÁ

KAPITOLA DESÁTÁ

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

KAPITOLA DVANÁCTÁ

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

KAPITOLA PATNÁCTÁ

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ ŠESTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ SEDMÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ OSMÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ DEVÁTÁ

KAPITOLA TŘICÁTÁ

KAPITOLA TŘICÁTÁ PRVNÍ

KAPITOLA TŘICÁTÁ DRUHÁ

KAPITOLA TŘICÁTÁ TŘETÍ

KAPITOLA TŘICÁTÁ ČTVRTÁ

KAPITOLA TŘICÁTÁ PÁTÁ

KAPITOLA TŘICÁTÁ ŠESTÁ

KAPITOLA TŘICÁTÁ SEDMÁ

KAPITOLA TŘICÁTÁ OSMÁ

KAPITOLA TŘICÁTÁ DEVÁTÁ

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ PRVNÍ

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ DRUHÁ

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ TŘETÍ

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ ČTVRTÁ

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ PÁTÁ

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ ŠESTÁ

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ SEDMÁ

EPILOG

POZNÁMKA AUTORKY

PODĚKOVÁNÍ

KAPITOLA PRVNÍ

Aša si zrovna nabírala velké sousto rýže, když jí na stole zapípal telefon. Položila vidličku a zvedla ho. Na displeji se objevila videozpráva z neznámého čísla.

Zaměstnanecká kavárna společnosti SeaTac byla tou dobou obzvláště rušná. Jedna ze spolupracovnic, sedící vedle Aši, vyprskla smíchy u videa na TikToku, které si přehrávala už potřetí. Aša sáhla do kapsy, a než zprávu otevřela, zasunula si do ucha bezdrátové sluchátko.

Video se spustilo. Většinu displeje zabíral muž, jenž křičel a proklamoval svou příslušnost k islamistické militantní skupině Al-Šabáb, která terorizovala spoustu území v její rodné zemi. Spodní část obličeje mu zakrývala černá látka. Řval v somálštině a divoce máchal puškou nahoru a dolů.

Záběr se přesunul a Aša rozpoznala vesnici, v níž žila prvních dvacet let svého života. Zatajila dech, neboť video zaostřilo na několik vesničanů klečících před dřevěnou chatrčí. Hlasitě naříkali a prosili o milost. Další člen Al-Šabáb, který měl podobně zamaskovaný obličej, stál před nimi se zbraní namířenou na muže uprostřed.

Od stolu v kavárně, u něhož seděla Aša, se opět ozval výbuch smíchu. Video přiblížilo vesničany a zaostřilo na ně. Byla to její rodina. Matka. Otec. Bratr. Teta. Strýc. Bratranci.

Člen Al-Šabáb, který vykřikoval na začátku videozprávy, se posunul před kameru. Jeho oči skrz malý displej telefonu zíraly na Ašu. Mluvil přímo do objektivu, jenž byl jen pár centimetrů od jeho obličeje.

„Ašo.“

Když vyslovil její jméno, málem upustila telefon.

Couvl od kamery a bylo vidět, že v ruce drží papír s adresou v Seattlu. „Dnes dojedeš na tuto adresu a vyzvedneš zásilku. Zítra umístíš její obsah do přihrádky pro defibrilátory na palubě letu Pacific Air 385.“

Video opět zaostřilo na její příbuzné, kteří žadonili o život. Ozval se výstřel z pušky a Aša vyskočila ze židle. Krev vystříkla na stěnu chatrče z akáciového dřeva a její strýc padl obličejem do hlíny. Teta začala hystericky křičet a zděšeně hleděla na manžela ležícího v kaluži krve. Terorista jí přimáčkl pušku na hrudník a somálsky na ni zařval, aby byla zticha.

Záběr se přesunul zpět na muže držícího papír s adresou. „Udělej to a nikdo další z tvé rodiny nebude muset zemřít.“

„Šéfko, jsi hotová?“

Video skončilo. Aša šokovaně zírala s otevřenou pusou.

„Šéfko?“

Na rameni ucítila ruku.

„Jsi v pohodě?“

Aša zůstala u stolu osamocená. Podívala se na svou mladou spolupracovnici Rosalyn, jejíž jedinou starostí bylo vrátit se zpět k práci. Aša si zasunula mobil do postranní kapsy uniformy uklízečky pro aerolinky a zvedla se ze židle.

„Jo, je mi fajn. Jdeme.“

KAPITOLA DRUHÁ

Aša vystoupila z auta na adrese, kterou jí dali teroristé. Pevně sevřela ramenní popruh své kabelky a vykročila přes prázdné parkoviště. Malý sklad v South Parku vypadal, jako by byl už dlouhou dobu opuštěný. Nacházel se v ještě zašlejší čtvrti, než v jaké bydlela ona. Neměla tušení, co ji čeká, a vůbec ji netěšilo, že je tady sama.

Manželovi zalhala, řekla mu, že musí zůstat dlouho v práci. Zeptala se, jestli by mohl holkám uvařit večeři a uložit je. Snad si nevšimne, že na její příští výplatní pásce bude chybět přesčas. Kvůli husté dopravě jí trvalo víc než hodinu, než adresu našla. Zastavila se u kovových vrat před budovou.

Možná by prostě měla jet domů. Nebo jít na policii. Co když tu někdo čeká, aby ji zabil? Video s vraždou jejího strýce ale bylo skutečné. A pochopila, že ji Al-Šabáb potřeboval k realizaci většího plánu. Třesoucí se rukou hlasitě zabouchala na vrata.

Když se nikdo neozval, rozhlédla se kolem. Byla tu stále sama. Vzala za zrezivělou kliku. Vrata zarachotila, jenže zámek nepovolil. Podívala se zpět ke svému autu. Teroristé blíže neurčili čas, měla tady pouze vyzvednout zásilku.

Když procházela podél budovy, pozdně srpnové nebe začalo již tmavnout. Neobjevila žádné dveře, obešla tedy i zadní část skladu. Tlumený hukot několika málo projíždějících aut slábl. Aša dorazila k jednokřídlým dveřím uprostřed budovy. Tentokrát bez klepání vzala za kliku. Ta jí v ruce snadno povolila.

Dveře se otevřely. Vstoupila do velkého tmavého prostoru s betonovou podlahou. Páchlo to tu zatuchlinou.

„Haló?“

Žádná odpověď. Srdce jí v hrudi divoce bilo. Použila mobil jako svítilnu a našla na stěně vypínač. Stiskla ho, ale nic se nestalo.

Rozhlédla se po velké hale a snažila se soustředit na to, co má najít. V jednom rohu stála skládací židle. Na jejím sedadle ležel hnědý papírový sáček.

Aša opatrně přistoupila k židli a sevřela ji obava, co se nachází uvnitř. Přemítala, jestli by tam mohla být bomba, která by vybuchla v momentě, kdy sáček vezme do ruky. Uklidňovala samu sebe, že teroristé nemají v úmyslu ji zabít. Aspoň zatím ne. Potřebují ji.

Když začala sáček otevírat, ozvalo se za ní ostré zařinčení kovu. Otočila se a posvítila si mobilem před sebe. Nikdo tam nebyl. Jak osvěcovala podlahu, zachytila pohyb malé krysy, která přebíhala po špinavém betonu.

Vydechla a obrátila se zpět k papírovému obalu. Otevřela ho a posvítila si dovnitř. Ačkoli nikdy nic podobného v ruce nedržela, hned poznala černý tvar pistole. Uchopila pytlík a trochu se uvolnila. Byla ráda, že v něm není výbušnina. Vzala ho opatrně zespodu jednou rukou a spěchala ven ze skladu.

O

Aša odhrnula prošívanou přikrývku a vklouzla vedle spícího manžela. Byla ráda, že ho našla už v posteli. Nechtěla si vymýšlet další lži.

„Jak bylo v práci?“ zeptal se Aaden, když se otočila na svou stranu.

„Myslela jsem, že spíš. Promiň, jestli jsem tě vzbudila.“

„To je v pohodě.“ Zívl. „Holky budou rády, až tě ráno uvidí.“

Aše se udělalo zle od žaludku. „Já taky. Dobrou noc.“

„Dobrou noc.“

Když se od něj odvrátila, po tváři jí stekla slza. Jeho dech se změnil v rytmické chrápání. Aša nemohla usnout. Jakmile zavřela oči, znovu viděla obraz posledních okamžiků života svého strýce. A vyděšený výraz v tetině obličeji poté, co ho popravili.

Přemítala, jestli ještě vůbec někdy spatří svou rodinu. Myšlenky jí zabloudily ke zbrani v hnědém sáčku, kterou zastrčila do přihrádky u spolujezdce. Kvůli svým příbuzným v Somálsku se přinutila nemyslet na cestující letu Pacific Air 385.

KAPITOLA TŘETÍ

Cora se dívala skrz deštěm smáčené přední sklo, když její matka zajela do pruhu Odlety na letišti SeaTac. Bylo to téměř stejné místo, kde naposledy viděla svého muže. „Určitě ten týden zvládnete? Možná to nebyl dobrý nápad.“

Matka jí položila ruku na stehno. „Zlato, budeme v pohodě. Tenhle výlet potřebuješ. A já už jsem pár dětí vychovala, pamatuješ?“

Cora si rozepnula bezpečnostní pás. „Nechávám je samotné poprvé od té doby, co Wesley…“ Nemohla se přimět, aby to dořekla.

„Já vím. Ale je důležité, abys jela. A my se budeme mít skvěle. Že ano, děti?“

Cora se otočila a podívala se na syna a dceru připoutané v dětských sedačkách range roveru své matky.

„Jo!“ zvolal Logan.

Zoe byla příliš zaměstnaná výhledem z okna, než aby odpověděla.

Cořina matka se usmála. „Vidíš? Užijí si s babičkou spoustu legrace a ani si nevšimnou, že jsi pryč. Měla bys už jít, abys nezmeškala let. Dneska trvá věčnost projít bezpečnostní kontrolou.“

Cora přikývla a vystoupila z auta. Vytáhla z kufru své zavazadlo, otevřela zadní dveře a dala dětem pusu na rozloučenou.

„Mám vás moc ráda. Nezlobte babičku, ano?“

Logan přikývl.

„Nebudeme,“ slíbila Zoe.

Cora zavřela dveře a ustoupila na chodník. Matka stáhla okénko u spolujezdce.

„Užij si výlet, Coro. Snaž se trochu pobavit!“

Cora se přinutila usmát a zamávala. Její matka se rozjela. Cora zamrkala a potlačila slzy. Vzala zavazadlo a zamířila k odbavení svého letu s Pacific Air.

O

Projela očima regály letištního novinového stánku a hledala něco, co by jí pomohlo rozptýlit obavy. Rozhodla se pro nový thriller, odehrávající se v Seattlu. Vzala si sáček pražené kukuřice a usmála se při vzpomínce, jak ji Wesley kupoval pokaždé, když cestovali. Zaplatila a uložila knihu i svačinku do postranní kapsy příručního zavazadla. Hodila si tašku přes rameno a vydala se k bráně.

Ušla jen pár kroků, když ucítila na rameni ruku.

„Promiňte.“

Cora se otočila a uviděla přitažlivého muže v obleku. Byl o pár centimetrů vyšší než ona.

„Myslím, že tohle jste ztratila,“ řekl.

Podívala se na jeho nataženou ruku a poznala knihu, kterou si před chvílí koupila.

„Uf, děkuju.“ Vzala ji a vložila do tašky.

„Není zač.“ Příjemně se na ni usmál, Cora se otočila a pokračovala ke svému terminálu.

Když k němu přišla, našla si prázdnou sedačku a strávila příští hodinu snahou ponořit se do nové četby. Přistihla se ale, že se nemůže soustředit a dokola čte odstavec o mladé ženě, která se opakovaně snaží utéct z hradu. Nakonec to vzdala a položila knihu na své příruční zavazadlo. Jejímu letu by každou chvíli měl začít nástup. Letadlem neletěla ani nenechala děti samotné od té doby, co se loni zřítil Wesleyho vrtulník. Cítila, že udělala obrovskou chybu. Nebyla ještě připravená.

V kabelce jí pípl telefon. Vytáhla ho a zjistila, že píše máma. Už si to náramně užíváme. Otevřela zprávu a prohlížela si fotku dětí, jak si na zadní terase pochutnávají na zmrzlině. Cora se usmála, přestože se jí hruď sevřela zlou předtuchou.

Nikdy by nesvolila, že poletí, kdyby to nebylo tak důležité. Wesley byl známý hlavně kvůli své firmě, která měla hodnotu několika milionů dolarů a zabývala se kyberbezpečností. Založil ji před nějakými deseti lety, ale jeho skutečnou vášní byla humanitární práce. Poté, co se loni Americkou Samoou prohnal ničivý cyklon, vynaložil veškerou svou energii, aby pomohl. Získal peníze, daroval své vlastní, několikrát letěl se zásobami přímo na místo a usilovně podporoval tamější komunitu.

Byl tam, aby pomohl znovu postavit školu, jenže pak za mizerného počasí jeho vrtulník narazil do hory.

„Zpráva pro cestující letu Pacific Air 385 do Honolulu – měli bychom odstartovat načas,“ přerušil Cořiny myšlenky ženský hlas z letištního rozhlasu. „Nástup zahájíme přibližně za čtyřicet pět minut.“

Cořiny nohy se zachvěly v očekávání toho, že by měla nastoupit do letadla. Její otec byl pilot aerolinek, a tak nikdy neměla z létání strach. Co si pamatovala, letěla už bezpočtukrát. Během vysoké dokonce absolvovala letecký výcvik. Ale opustit děti se zdálo jako špatné rozhodnutí. Zbyla jim přece jen ona.

Nikdy necestovala na Samou. Když udeřil cyklon, bylo Loganovi jen osmnáct měsíců, a zatímco Wesley létal na humanitární mise, zůstávala Cora doma s dětmi. Nevěděla jistě, zda je připravena vidět místo, kde její muž přišel o život. Ale potřebovala uctít jeho celoživotní práci. Zasloužil si to.

Dala si nohu přes nohu a snažila se uvolnit. Letět komerčním letem nebylo přece vůbec nebezpečné. Nebylo to jako sednout za špatného počasí do vrtulníku. Navíc její otec vždycky říkal, že létání je bezpečnější než jízda autem.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Aša se upřeně dívala na přihrádku u spolujezdce ve svém autě, stojícím na zaměstnaneckém parkovišti u letiště. Nedotkla se pistole od té doby, co ji včera schovala. Sáhla do přihrádky a vytáhla papírový sáček. Položila jej na sedačku vedle sebe a vyndala mobil. Nebyly v něm žádné další zprávy od teroristů.

Nemohla riskovat a spojit se s rodinou v odlehlé vesnici v jižním Somálsku. Několik příbuzných mělo telefon, ale zavolat jim znamenalo ohrozit jejich bezpečnost. Možná je příslušníci Al-Šabáb už zabili. Ale nepochybovala, že by všichni zemřeli, pokud by neudělala, co řeknou.

Co by se stalo se všemi těmi lidmi v letadle?

Aša vzala telefon a vyhledala informace o letu 385. Neměl zpoždění a číslo brány se nezměnilo.

Chvíli váhala, otevřela video, které jí teroristé včera poslali, a pak spustila přehrávání. Na konci zavřela oči. Už věděla, co přijde. Křik její tety, jenž se ozval z mobilu, přehlušilo letadlo, které jí vzlétalo nad hlavou.

Aša se ujistila, že kolem nikdo není, a vytáhla ze sáčku pistoli. Nikdy předtím nic takového v ruce nedržela. Byla těžká, ale přitom menší než většina zbraní, které viděla v televizi. Než si to mohla rozmyslet, strčila si onu malou věc do přední kapsy své svítivě zelené bezpečnostní vesty.

O

Aša vystoupila z autobusu na zastávce u tunelu pro zaměstnance, který vedl k letištní ploše. Naskenovala svou služební kartu a otevřela velké kovové dveře. Jak kráčela tunelem, snažila se vypadat klidně, protože věděla, že by ji mohli odvolat na namátkovou kontrolu. Kdyby u ní během prohlídky našli zbraň, šla by do vězení. A její děti by vyrůstaly bez matky.

Zkontrolovala hodiny na svém telefonu. Nezbývalo moc času. Nástup letu 385 byl naplánován za necelou hodinu.

Na konci tunelu stál pracovník letištní ostrahy. Aša se dívala přímo před sebe a modlila se, aby ji nezastavil. Snažila se vymyslet nouzové řešení pro případ, že by si ji zavolal.

Prostě buď v klidu. Jak se Aša blížila k ostraze, přinutila se zhluboka dýchat. Všimne si boule v její přední kapse? Byla vidět? Neodvážila se sjet pohledem dolů a kapsu zkontrolovat. Kéž by se byla podívala do zrcadla poté, co si zbraň zasunula do vesty.

„Promiňte,“ zavolal na ni bezpečnostní pracovník, když kolem něj procházela.

Aša se zastavila. Možná by měla jít dál a předstírat, že neslyšela. Ale co pak? Běžet? Jak daleko by se asi dostala?

„Pane, mohu vám zkontrolovat tašku, prosím?“

Pane? Aša se otočila. Strážný ukazoval na muže za ní.

Pozorovala, jak si muž sundává tašku z ramene a kráčí k ostraze. Pracovník bezpečnostní služby se podíval jejím směrem. Nepatrně se na něj usmála a pokračovala ke své šatně, než se mohl začít divit, proč ho sleduje.

Schovala kabelku do své skříňky, vyrazila přes chodbu do kanceláře a vytiskla rozpis úklidu pro svoji směnu. Zaznamenala, že číslo brány pro let 385 se stále nezměnilo.

Na letištní plochu se dostala s pětiminutovým zpožděním a zjistila, že na ni její úklidový tým čeká v dodávce, která je měla přepravit mezi terminály.

„Ahoj, šéfová,“ zavolala na ni zezadu Rosalyn, když Aša otevřela dveře u spolujezdce.

„Ahoj.“ Aša vlezla do dodávky a ostře vnímala, jak ji zbraň tlačí do břicha. Otočila se na řidiče, vytáhla sluchátka a nasadila si je. „Ahoj, Todde.“

Ze sluchátek se okamžitě ozval praskavý hlas. „Úklidový týme C, slyšíte mě?“

Aša zmáčkla tlačítko hovoru na své přenosné vysílačce. „Tady úklidový tým C. Slyším.“

„Začněte u brány A5. Právě vystoupili.“

„Rozumím,“ řekla Aša.

„Tak kam?“ zeptal se Todd.

Let 385 byl u brány A12. Kdyby nejdřív uklidili letadlo na A5, nezbylo by dost času na úklid letu 385 před nástupem. Poslali by jiný tým. Museli se dostat nejdřív tam.

„Začínáme na A12,“ odpověděla Aša.

O

Aša otřela poslední okénko v první třídě. Dávala si pozor, aby se zbraň ničeho nedotkla, protože se bála, že by se jí v kapse vesty mohla odjistit. Obrátila se ke zdi, aby na ni nikdo neviděl.

Rosalyn stále ještě uklízela v business třídě. Byla ohnutá a otírala zády k Aše sedačky. Ta sebou musela hodit. Pospíchala k přihrádce, ve které bylo uloženo nouzové zdravotnické vybavení.

Aša otevřela dvířka horní přihrádky právě v okamžiku, kdy do letadla nastupoval další úklidový tým. Otočila se a snažila se nevypadat tak vylekaně, jak se cítila.

„Bylo nám řečeno, že máme uklidit tenhle let,“ řekl vedoucí týmu Aše.

Jeho sluchátka, stejná, jako měla Aša, mu visela kolem krku.

Aša polkla. „Máte asi špatné číslo brány. Už jsme skoro hotoví,“ poznamenala. V první třídě se objevila Rosalyn a dodala: „Vzadu jsme všichni hotoví.“

„Určitě nemám špatné číslo brány,“ namítl vedoucí.

Aša pokrčila rameny. „No, muselo dojít k nějakému omylu.“ Utíkal jí čas, který měla na to, aby nechala zbraň v letadle. Potřebovala, aby všichni vypadli. „Stejně máme skoro hotovo.“ Aša se přinutila k milému tónu a doufala, že si vedoucí nevšiml, jak se jí třese hlas. „Myslím, že jsme vám dost pomohli.“

„Nebo jste to zpackali a jiné letadlo zůstalo neuklizené. Měli byste zjistit, které to bylo.“ Změřil si Ašu podrážděným pohledem a zamířil k východu. Jeho tým ho beze slova následoval.

„O co mu jde?“ zeptala se Rosalyn.

„Říkal, že měli uklidit tenhle let. Jsem si jistá, že mi řekli A12, ale potvrdím si to ještě jednou s vedením. Jdeme.“

Když nasedli do dodávky, Aša rychle všechny spočítala, aby se ujistila, že v letadle nikdo nezůstal.

„Která brána?“ chtěl vědět Todd.

Aše se ve sluchátkách ozval hlas vedoucího. „Úklidový týme C, brána A5 stále čeká na úklid po výstupu. Kde jste?“

Aša si odkašlala. „A5? Myslela jsem, že máme začít v A12.“

„Ne, řekl jsem á pět. Potřebuju vás tam teď. Kvůli vám se zpozdí let!“

„Omlouvám se. Hned tam jedeme.“

Aša slyšela, jak si vedoucí naštvaně povzdechl. „A hejbněte sebou.“

Otočila se k Toddovi, který stále čekal na její odpověď. „Potřebují nás v A5, co nejrychleji. Vypadá to, že jsme měli začít tam.“

Když Todd začal couvat, Aša se podívala na své ruce. „Ale ne. Zapomněla jsem v letadle svou dezinfekci.“ Během couvání otevřela dveře u spolujezdce a přinutila Todda šlápnout na brzdu.

„Mohla jsi aspoň počkat, než zastavím!“ zařval na ni.

„Promiň,“ snažila se ho uklidnit Aša. „Vy jeďte na A5, sejdeme se tam.“

Když Aša vystoupila z auta, Todd nesouhlasně zakroutil hlavou.

„Fajn,“ řekl. „Ale příště nevyskakuj za jízdy.“

„Jasně. Omlouvám se.“ Zavřela dveře a pospíchala od dodávky. Mohla jen doufat, že ještě nenastoupila posádka.

Aša vyběhla po schodech k nástupnímu mostu a před očima se jí přehrával obraz posledních momentů života jejího strýce. Jak stoupala po schodech, cítila pistoli na stehně. Dala si ruku na přední kapsu, aby zbraň přidržela.

Když se dostala na most, ujistila se, že je sama. Úzký průchod byl prázdný, ale Aša viděla, jak se sem z propojeného východu blíží letuška. Žena zpomalila, aby si vyměnila pár zdvořilostních frází s pracovníkem u odbavovací přepážky, který stál u strany tunelu, a Aša vyrazila k letadlu.

Nikdo z posádky ještě nenastoupil.

Zamířila rovnou do přední části první třídy a tam k jedné z horních přihrádek zavazadlového prostoru. Otevřela ji a prohledávala nouzové zdravotní vybavení, až našla limetkově zelený automatický externí defibrilátor. Zkontrolovala prostor za sebou a vytáhla z vesty zbraň. Vtom uslyšela drnčení koleček zavazadla patřícího letušce procházející nástupním mostem.

Aša odtrhla víko defibrilátoru a zírala na malý displej. Nebylo tam místo, kam by mohla zbraň schovat. Kam ji měla dát? Zvuk kufru na kolečkách byl stále hlasitější. Přemítala, že by pistoli nechala mezi zdravotním vybavením, ale co kdyby ji posádka našla ještě před startem?

Myslela na to, jak by teroristé z Al-Šabáb vyvraždili celou její rodinu, pokud by úkol nesplnila. Kufr na kolečkách už byl skoro u letadla. Aša nasadila víko zpět na defibrilátor a chystala se uložit zbraň volně do přihrádky, když se z nástupního mostu ozval mužský hlas.

„Milo! Nevěděl jsem, že budeš na tomhle letu.“

Kufr se zastavil. „Ahoj, Matte!“ odpověděl ženský hlas ze vchodu do letadla. „Na poslední chvíli jsem se vyměnila. Jak ses měl na dovolené?“

Aša se naklonila trochu na stranu, aby nebyla vidět. Otočila defibrilátor a vysunula zadní panel. Zadní strana byla asi dva centimetry hluboká a obsahovala baterie. Aša je rychle jednu po druhé vytáhla a dala si je do kapes.

Mužův hlas, stále bližší a bližší, kolegyni vyprávěl o své úžasné dovolené v Cancúnu. Aša si strčila poslední baterii do kapsy a zasunula zbraň do malého prostoru. Přitom zlomila na několika místech plast, jak se snažila zavřít víko.

„Co tu děláte?“

Aša, jež zkoušela rychle zavřít přihrádku, se otočila a uviděla letušku, která stála jen kousek od ní. Aša z kožené sedačky sebrala hadr a čisticí roztok.

„Zapomněla jsem tady čisticí prostředky.“

Žena podezíravě sledovala, jak Aša prochází kolem ní a jejího kolegy stevarda, jenž stál za ní.

Aša se usmála. „Mějte se.“

Když scházela schody k letištní ploše, snažila se zklidnit svůj dech. Poté co sešla dolů, ohlédla se za letadlem a věděla, že si nikdy neodpustí, co se zanedlouho stane na palubě.

Ale už bylo pozdě. Doufala jen, že tím zachránila svou rodinu.

KAPITOLA PÁTÁ

Cora se nedostala ani ke druhé kapitole své nové knihy, když se v letištní hale ozvalo hlášení.

„Cestující letu Pacific Air 385 – žádáme cestující první třídy, aby se nyní dostavili k přepážce. Nástup ostatních cestujících zahájíme za malou chvíli.“

Cora se zvedla ze svého sedadla. Hodila si příruční zavazadlo přes rameno a pomalu se blížila k nástupnímu mostu. Zvažovala, že se otočí a pojede domů za dětmi. Ale zklamala by tím Wesleyho. Zasloužil si poctu. Vzpomínku.

Když došla k pracovnici na přepážce, vytáhla telefon a naskenovala svou palubní vstupenku.

„Děkuju. Příjemný let,“ usmála se žena.

Cora zamířila k mostu a snažila se nevnímat pocit úzkosti v žaludku. Dělám to pro Wesleyho, říkala si v duchu. A budu zpátky doma u dětí ani ne za týden.

Došla ke dveřím letadla, kde ji přivítala letuška s platinově blond vlasy.

„Dobré odpoledne,“ řekla stevardka.

Cora se přinutila k úsměvu a pokračovala ke svému místu. Všechno bude v pořádku.

Usadila se na sedadle u okénka a vytáhla si knihu. Cestou si všimla ženy, která seděla naproti ní přes uličku. Cora si myslela, že ji poznala už u brány, ale teď si byla jistá. Byla to Alana Garciová, přítelkyně miliardáře Eddieho Clarkea. Mladá žena měla jen lehký make-up a dlouhé černé vlasy pod růžovou baseballovou čepicí, ale je to určitě ona.

Eddie Clarke, miliardář a filantrop ze Seattlu, vešel ve známost především tím, že založil přední farmaceutickou společnost. Nikdy se neoženil a jeho čerstvý vztah s Alanou byl často tématem na stránkách bulvárních plátků. Minulý měsíc viděla Cora jejich fotky, jak večeří v New Yorku nebo se drží za ruce na pláži v Karibiku. Coru trochu překvapilo, že Alana letí komerční linkou, třebaže seděla v první třídě. Ovšem letět soukromým letadlem přes Pacifik by přece jen asi byla dlouhá cesta.

„Promiňte.“

Cora se ohlédla a spatřila, že Alana zastavila letušku, která procházela kolem jejího sedadla. Ta se k ní otočila.

„Chtěla jsem perlivou vodu, ne neperlivou,“ sdělovala Alana s poněkud znechuceným pohledem na lahev.

„Moc se omlouvám,“ opáčila mile stevardka. „Hned jsem zpátky a přinesu vám perlivou vodu.“

„Tohle můžete odnést,“ zamávala lahví v ruce Alana.

Cora viděla, jak se letuška, poté co se otočila, aby si vzala od Alany lahev, nutí do úsměvu. Bylo jí stevardky líto. Nechtěla by jednat s protivnými cestujícími, jako je Alana.

Sotva Cora otevřela knihu, koutkem oka zachytila pohyb, který odvedl její pozornost od čtení. Vzhlédla a uviděla muže, jenž jí předtím v hale podal knížku a teď si ukládal zavazadlo do přihrádky nad jejím sedadlem. Pod sakem se mu nepatrně rýsovala boule, a než spustil ruce opět dolů, všimla si Cora na boku pod jeho vestou siluety pistole.

Usadil se na prázdné místo vedle ní. Cora odvrátila pohled a přemítala, jestli opravdu viděla zbraň.

Také si všimla, že ho do letadla doprovázel pracovník přepážky u brány.

„Lindo,“ ukázal pracovník přepážky na muže a podal letušce s prošedivělým mikádem štos papírů.

Jen co si od něj stevardka papíry převzala, ztišil její kolega hlas. Cora neslyšela, co říkal, ale zdálo se, že jí vysvětluje cosi o Cořině novém sousedovi.

„Jmenuju se Kyle,“ představil se muž, když si zapínal bezpečnostní pás.

Cora se otočila a uviděla jeho hnědé oči. Zblízka byl ještě přitažlivější. Odhadovala, že mu je tak o deset let více než jí, kolem pětačtyřiceti. „Já jsem Cora.“

Snažila se soustředit na čtení, ale nemohla přestat myslet na to, jestli muž, který sedí vedle ní, u sebe skutečně má zbraň. „Jste letecký maršál nebo tak něco?“

„Ne.“ Usmál se. „Jsem detektiv. Oddělení vražd.“

„Aha,“ odtušila a připadala si vlezle. Ale zdálo se, že jemu to nevadí.

Přikývl. „Vystopoval jsem podezřelého z vraždy až do Honolulu. Doufám, že ho zatknu a přivezu zpátky do Seattlu.“

Řekl to naprosto přirozeně. Počítala, že pro něj je to rutina. Také ji překvapilo, že se cítila celkem uvolněně. Poprvé v ten den jí její cestování nezpůsobovala úzkost.

„Můj let zrušili na poslední chvíli. Byl to jediný let v příštích několika dnech, kde byla volná místa ze Seattlu do Honolulu. Naštěstí pro mě v první třídě,“ dodal. „Jedete na dovolenou?“

„No, ani ne.“ Netušila, jak tomuto pohlednému cizímu muži vysvětlit důvod své cesty. Ale vypadal, že na její odpověď čeká. „Letím do Pago Pago na Samoi. Kvůli svému zesnulému muži. Má být vyznamenán za humanitární pomoc, které se tam věnoval. Pojmenovali po něm školu. Místní komunita pořádá oslavu, aby uctila jeho práci.“

„Páni. Musel to být skvělý muž. Říkala jste zesnulý manžel? To je mi moc líto.“

„Díky. Byl báječný.“

Nad jejich sedadla se naklonila letuška. Vlnité blond vlasy měla stažené do culíku. „Můžu vám přinést něco k pití, než odstartujeme?“ Hovořila s lehkým přízvukem, který Cora odhadovala na východoevropský. Na její jmenovce bylo napsáno Mila.

Cora pohlédla přes uličku na Alanu, jež usrkávala perlivou vodu a lehce se ušklíbla. „Dám si balenou vodu.“

„Já prosím kávu,“ řekl detektiv.

Ani ne za minutu se Mila vrátila s nápoji. „Dejte mi vědět, pokud byste chtěli cokoli dalšího.“

„Na to bych si rychle zvykl,“ usoudil Kyle, když se letuška vzdálila.

„Promiňte, madam. Ale teď prosím zůstaňte na místě. Budeme startovat.“

Cora pohlédla za detektiva usrkávajícího kávu. Alana už se zvedla ze svého sedadla a po letuščiných slovech protočila panenky.

„Jenže já musím na záchod!“ zvolala.

„Madam, musíte se posadit na své místo, abychom se mohli připravit na start.“ Z letuščina hlasu se vytratila jakákoli zdvořilost.

Alana se svezla zpátky do sedadla. „Měla jsem letět soukromým letadlem,“ poznamenala dost nahlas na to, aby ji slyšela celá první třída.

Stevardka se od teatrální Alany odvrátila a Cora si všimla, že tentokrát to byla Mila, kdo obrátil oči v sloup.

Kyle se otočil ke Coře a usmál se. Ta se snažila potlačit smích nad scénkou, kterou právě viděli. „Myslím, že to je Alana Garciová,“ pošeptala detektivovi.

„Kdo že to je?“

„Nová přítelkyně Eddieho Clarkea,“ vysvětlovala tiše.

Přikývl. „Hm, ano. Viděl jsem ji s ním ve zprávách.“

Kabina potemněla. Zářivá světla vystřídaly na každé straně uličky osvětlovací pásky a označení nouzových východů. Klimatizace se vypnula a kabina znatelně ztichla.

„To není dobré,“ ozval se mužský hlas v řadě za nimi.

Cora otevřela okenní roletku a vpustila tak do potemnělé kabiny více přirozeného světla.

„Tenhle let začíná jedna báseň,“ poznamenala Alana přes uličku.

„Dámy a pánové…,“ ozvalo se z palubního rozhlasu. „Hlásí se vám kapitán z prostoru pro posádku. Zdá se, že někdo z pozemního personálu vytáhl externí napájecí kabel dřív, než jsme zapnuli pomocnou energetickou jednotku. Pomocné napájení by mělo naskočit během několika minut a pak zahájíme odtlačení od nástupního mostu. Děkujeme vám za trpělivost.“

Cora otevřela lahev s vodou. Když se chtěla napít, trochu si polila klín a Kyle jí podal ubrousek, který mu dala letuška. Přes rukáv saka se mu viditelně rýsoval biceps.