Obsah

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá

Kapitola šestá

Kapitola sedmá

Kapitola osmá

Kapitola devátá

Kapitola desátá

Kapitola jedenáctá

Kapitola dvanáctá

Kapitola třináctá

Kapitola čtrnáctá

Kapitola patnáctá

Kapitola šestnáctá

Kapitola sedmnáctá

Kapitola osmnáctá

Kapitola devatenáctá

Kapitola dvacátá

Kapitola dvacátá první

Kapitola dvacátá druhá

Kapitola dvacátá třetí

Kapitola dvacátá čtvrtá

Kapitola dvacátá pátá

Kapitola dvacátá šestá

Kapitola dvacátá sedmá

Kapitola dvacátá osmá

Kapitola dvacátá devátá

Kapitola třicátá

Kapitola třicátá první

Kapitola třicátá druhá

Kapitola třicátá třetí

Kapitola třicátá čtvrtá

Kapitola třicátá pátá

Kapitola třicátá šestá

Kapitola třicátá sedmá

Kapitola třicátá osmá

Kapitola třicátá devátá

Kapitola čtyřicátá

Kapitola čtyřicátá první

Kapitola čtyřicátá druhá

Kapitola čtyřicátá třetí

Kapitola čtyřicátá čtvrtá

Kapitola čtyřicátá pátá

Kapitola čtyřicátá šestá

Kapitola čtyřicátá sedmá

Kapitola čtyřicátá osmá

Kapitola čtyřicátá devátá

Kapitola padesátá

Kapitola padesátá první

Kapitola padesátá druhá

Kapitola padesátá třetí

Kapitola padesátá čtvrtá

Kapitola padesátá pátá

Kapitola padesátá šestá

Kapitola padesátá sedmá

Kapitola padesátá osmá

Kapitola padesátá devátá

Kapitola šedesátá

Kapitola šedesátá první

Kapitola šedesátá druhá

Kapitola šedesátá třetí

Kapitola šedesátá čtvrtá

Poděkování

O autorce

Přeložila Michaela Melišíková

Sandra Brown

BLIND TIGER

By arrangement with Maria Carvainis Agency, Inc.

and P. & R. Permissions & Rights Ltd.

Translated from the English BLIND TIGER

Copyright © 2021 by Sandra Brown Management Ltd.

First published in the United States of America by Grand Central Publishing,

a division of Hachette Book Group, Inc.

All rights reserved.

Translation © 2023 by Michaela Melišíková

ISBN 978-80-242-9515-2

Pro mou rodinu – Michaela, Rachel, Ryana, Petea, Raffa, Lukea, Lawsona a Cashe. Děkuji vám za vaši neochvějnou trpělivost, podporu a lásku. Jste hrdiny mého srdce.

Kapitola první

%

Březen 1920

„Už tam brzo budeme.“

Derby jí ta tři slova opakoval uplynulé dvě hodiny v tak pravidelných intervalech, že nyní dokázala na minutu přesně předpovědět, kdy je opět uslyší. Tón jeho hlasu byl strohý, avšak zároveň důrazný, jako by se snažil přesvědčit i sám sebe.

Laurel na jeho slova přestala reagovat, jelikož ať řekla cokoliv, považoval to za urážku. Hrbil se nad volantem, až se křečovitě napjatými rameny téměř dotýkal ušních lalůčků.

Na cestu z města Sherman se vydali teprve po obědě, což bylo příliš pozdě. Polovinu dne měli dávno za sebou, slunce pomalu mizelo za zenitem, a Laurel proto navrhla, zda by nemohli vyrazit až druhý den ráno. Derby byl však pevně odhodlaný dodržet plán, který si sám stanovil.

„Otec nás očekává. Za telegram, v němž jsem mu dal vědět datum našeho příjezdu, jsem utratil majlant, tak si nemůžeme dovolit tam nepřijet včas.“

Vyrazit na tak dlouhou cestu s bezmála měsíčním kojencem bylo vskutku pošetilé. Laurel navíc nečekala, že jí Derby svůj záměr opustit rodinné hnízdo oznámí s předstihem několika málo hodin. Co se dalo dělat – Derby, ona a jejich miminko Pearl ujížděli nocí. Čím více se od domova vzdalovali, tím více se i ona obávala toho, co je v cíli čeká.

Derby jí pověděl, že jeho otec žije téměř dvě stě padesát kilometrů severozápadně od Shermanu. Plánovanou trasu jí ukázal na mapě. Až dosud nikdy v automobilu tak dlouho neseděla, a rozhodně nečekala, že jim zdolání cesty potrvá déle než šest hodin.

Choulila se ve svém kabátu s šálou omotanou kolem úst a s kloboukem na hlavě. Třebaže jí zpod oděvu vykukoval snad jen nos, pozorně sledovala cestu před sebou a silniční ukazatele. Mrznoucí déšť jim výhled ztěžoval a ukazatele bylo možné zachytit pouze tehdy, pokud na ně jediný fungující čelní reflektor Fordova modelu T dobře posvítil. Stále jeli po správné silnici, ale jak dlouhou cestu měli ještě před sebou?

Rovněž bylo možné, že Derby plánovanou vzdálenost záměrně zaokrouhlil dolů. Čistě proto, aby se vyhnul jejím stížnostem.

Popravdě však ani jeden z nich neočekával onu náhlou změnu počasí. Období mezi vánočními svátky v severním Texasu nebývalo příliš chladné, ovšem dle prognóz uvedených v časopise Farmer’s Almanac je čekalo mnohem chladnější jaro než obvykle, s mrazy přetrvávajícími až do poloviny března. Nyní bylo druhého března a lidová pranostika „březen – za kamna vlezem“ seděla jako ulitá.

Právě se dostali na západní předměstí Dallasu, když se do boku jejich Plechové Lízy, jak se vozu přezdívalo, opřel severní vítr poryvem tak silným, jako by do nich narazil nákladní vlak.

Laurel by nepřekvapilo, kdyby jim vichr promáčkl dveře vozu, nicméně další promáčkliny by si jistě nikdo nevšiml. Karosérie byla ostatně již značně pochroumaná.

V den, kdy Derby přivezl ten automobil domů, šokovala Lau-rel jeho impulzivnost. Zeptala se ho, odkud vůz pochází, a on jí odpověděl, že ho má od kamaráda ze sousedního města, s nímž sloužil ve válce.

„Byl ve Francii teprve měsíc, když chudák přišel o levou nohu až potud,“ naznačil dlaní řez v oblasti slabin. „S jednou nohou řídit nemůže. Přenechal mi ho za pár šupů.“

Oni sice těch pár šupů neměli, na tuto skutečnost ale nehodlala poukazovat. Ve chvíli, kdy se takto chvástal, totiž z Derbyho po dlouhé době opět vyzařoval švihácký šarm, který jí kdysi tolik učaroval.

Otevřel dveře spolujezdce a rozmáchlým gestem se jí komicky uklonil. „Váš vůz je připraven, madam Plummerová.“ Zamrkal, zakřenil se na ni a Laurel v jeho očích zahlédla záblesk toho energického mladého muže, mašírujícího do velké války, nikoliv hašteřivého cizince, který se z ní vrátil.

Ihned využila nastalého dobrého rozmaru a spontánně se zachichotala. Projížděl městem mnohem rychleji, než by měl, a pro nic za nic troubil na cokoliv a kohokoliv, čímž ji ještě více rozesmával. Zdálo se, že Derby šťouchance, které jim svou divokou jízdou uštědřuje, nevnímá, dokud Laurel v jednom z výmolů v silnici neposkočila tak tvrdě, až si pro jistotu objala rukama bříško.

„Opatrně s těmi dírami v silnici. Nechceš přece, aby ze mě miminko vyskočilo jako zátka z láhve.“

Porodní bolesti ji zastihly ještě tentýž večer. Ve tři hodiny následujícího odpoledne se z ní stala matka a z Derbyho otec. Od té doby uplynuly čtyři týdny.

Derby byl zprvu hrdý, šťastný a pozorný vůči ní i jejich novorozené holčičce. Radost z otcovství jej však zanedlouho přešla a vysmátý muž, který s ní vesele uháněl v automobilu, se rázem proměnil ve věčně zamračeného tvora, jehož špatnou náladu nedokázalo rozptýlit absolutně nic.

Od doby, co se Pearl vyloupla na svět, přišel Derby o další práci. Trávil hodně času mimo domov, a kdykoliv si dovolila zeptat se ho, kde byl, utrhl se na ni. Ve vteřině se z něj stal nedůtklivý a vznětlivý morous. Laurel nikdy nevěděla, co od něj očekávat.

Včera jí u večeře zčistajasna oznámil: „Stěhujeme se do Foley.“ Aby se vyhnul jejímu pohledu, věnoval se pokrmu na svém talíři.

Laurel se bála reagovat příliš vzrušeně, proto si otřela ústa ubrouskem a jemně podotkla: „Myslím, že jsem o tom místě slyšela. Není to náhodou poblíž –“

„Není to poblíž ničeho. Ale můj otec mi tam našel práci.“

Pocítila záblesk naděje. „Skutečně? To je úžasné. Co budeš dělat?“

„Není to snad jedno? Očekává nás tam zítra.“

Podlaha, která sama o sobě nebyla příliš rovná, se pod její židlí zavlnila. „Zítra?“

Pearl byla náročné miminko, které potřebovalo nakojit i několikrát za noc. Za celý měsíc se Laurel nevyspala více než dvě hodiny v kuse. Byla vyčerpaná, dělala si starosti o duševní stav svého manžela, o nedostatek peněz… a teď navíc tohle.

Odstrčil židli a odešel od stolu, kde nechal zpola nedojedenou večeři. Z věšáku u dveří popadl sako. „Zabal nám věci ještě dnes. Ráno chci co nejdříve vyrazit na cestu.“

„Počkej, Derby. Nemůžeme přece…“ Došla jí slova. „Posaď se, prosím. Musíme si o tom promluvit.“

„Co je tu k mluvení?“

Bezradně na něj hleděla. „Všechno. Budeme mít kde bydlet?“

„Přece bych se s tebou i dítětem nestěhoval, kdybych neměl nějaký plán, ne?“

„Zdá se mi to příliš narychlo.“

„Ale není. Přemýšlím o tom už dlouho.“

„Měl jsi mi o tom povědět.“

„Povídám ti o tom teď.“

Zvýšil hlas, takže sebou Pearl spící v její náruči trhla ze spaní. Laurel si holčičku zdvihla k rameni a poklepala ji po zádech. Derby se začal tvářit netrpělivě, jenže ona netušila, zda je jeho netrpělivost adresovaná jí, dítěti nebo jemu samému.

„Než odjedeme z města, musím ještě něco zařídit. Pozítří máme zaplatit nájem. Majiteli bytu dám do schránky oznámení, že se stěhujeme.“ Sáhl po klice na dveřích.

„Derby, počkej ještě.“ Přešla k němu. „Mně se ta myšlenka, že budeme moct začít nanovo, líbí. Jen chci, aby ten začátek byl správný. Promyšlený, a ne uspěchaný.“

„Řekl jsem ti, že už jsem to promyslel.“

„Stěhování do jiného města ale zní dost radikálně… Když jsi mluvil s panem Davisem, zmínil se ti, že bude brzy nabírat nové zaměstnance ve svém obchodě.“

„To mám plnit pytle krmením pro kuřata?“ Zatvářil se kysele. „Ne, díky.“

„Třeba by se našlo něco jiného –“

„Tady pro mě nic není, Laurel. Každopádně je rozhodnuto. Stěhujeme se.“ Otevřel dveře a při odchodu přes rameno prohodil: „Měla bys začít balit.“

Domů se vrátil teprve po druhé hodině ráno, celý rozcuchaný, se zarudlýma očima, páchnoucí načerno pálenou whisky a příliš opilý na to, aby dokázal stát rovně. Když doklopýtal do ložnice, opřel se o zárubeň dveří a zamlženým pohledem zíral na místo vedle postele, kde Laurel usazená v houpacím křesle kojila Pearl.

„Sbalila jsi věci?“ zamumlal místo pozdravu.

Dvoupodlažní byt, v němž bydleli, byl od majitele plně vybaven, proto toho k balení příliš neměla. Jen oblečení a několik málo osobních věcí, které neměly prakticky žádnou hodnotu.

Místo odpovědi na jeho otázku mu pokynula ke dvěma kufrům rozevřeným na podlaze. Vojenskou uniformu mu pečlivě složila navrch.

Laurel si odtáhla Pearl od prsu a zahalila se do noční košile. „Nemohli bychom s tím rozhodnutím ještě třeba týden počkat a znovu si o tom promluvit?“

„Z mluvení už je mi nanic.“ Vrávoravě se dopotácel do postele, lehl si a tvrdě usnul.

Vyspával dlouho a po probuzení měl kvůli kocovině špatnou náladu. Laurel doufala, že snad na jejich odjezd a celý ten ztřeštěný nápad zapomněl. On se však posilnil několika šálky silné kávy, tuctem ručně ubalených cigaret, a než jim stihla naservírovat oběd ve stylu „co dům dal“ ze zbytků, které našla v chladničce, Derby už se netrpělivě chystal k odjezdu.

Zatímco jim nakládal zavazadla do vozu, respektive jedno dal do kufru a druhé k němu připevnil popruhy, Laurel se naposledy procházela po bytě a prověřovala, zda někde něco nezapomněli.

Derby svou vojenskou uniformu pověsil zpět do skříně.

Jejich ford měl sice střechu, která je aspoň částečně ochránila před mrznoucím deštěm, avšak chyběla v něm okna. Během cesty si Laurel tiskla Pearl pevně na hruď pod kabátem i pod svými šaty, aby dítě cítilo teplo její kůže. Obávala se, že jí miminko cestou umrzne, aniž by si toho sama všimla, jelikož byla rovněž promrzlá na kost. Podařilo se jí však dítě při posledním krmení dobře nakojit a jeho dech zůstával i nadále vlhký a teplý.

„Už tam brzo budeme.“

Laurel raději držela jazyk za zuby.

Tentokrát Derby dodal: „Tamhle nahoře je křižovatka. Otec bydlí jen pár kilometrů od ní.“

Za křižovatkou se však cesta zužovala a namísto zpevněného povrchu teď jeli po štěrkové cestě. Obklopovala je temnota, narušovaná jen nesouvislým blikáním čelního reflektoru, které se spíše podobalo varovnému signálu potápějící se lodi.

Jakmile tedy Laurel koutkem pravého oka zahlédla záblesk světla, zprvu ho považovala za světlo z reflektoru odrážející mrznoucí déšť, který fučel proti nim.

Přimhouřila oči, aby skrz slejvák viděla, a se zoufalou úlevou v hlase tiše vykřikla: „Derby? Že by to bylo tam-hle?“

„Kde?“

„Tam nahoře. Asi jsem tam zahlédla světlo.“

Zpomalil a pohlédl směrem, kam mu ukazovala. „To musí být ono,“ souhlasil.

Zařadil nižší stupeň rychlosti a odbočil na polní cestu s vyježděnými kolejemi od zemědělských vozů. Námraza vyvolávala dojem, že je cesta posypaná solí. Jejich Ford T si razil cestu do prudkého svahu.

Nahoře se zdál být severní vítr ještě mnohem agresivnější. Zatímco Derby parkoval vůz, vítr s kvílením bičoval jeho karosérii.

Veškerá úleva, kterou Laurel pocítila, se vytratila při pohledu na obydlí nacházející se před nimi. Šlo, stručně řečeno, o chatrč. Svislými štěrbinami ve stěnách ze zchátralého dřeva pronikalo světlo. Na jižní straně budovy se střecha prudce nakláněla dolů a vytvářela tak úkryt pro kupky dřeva.

Úzkostlivě mlčela a Derby se jí vyhýbal pohledem. Podařilo se mu proti větru otevřít dveře na své straně a vystoupil z vozu ven. Dveře chatrče se otevřely a na zem před ně dopadl proužek světla.

Ve dveřích se objevila pouhá silueta Derbyho otce, Laurel tedy nebyla schopna rozeznat jeho rysy, nicméně přívětivý tón tchánova hlasu jí dodal odvahy. „Už jsem si myslel, že nedorazíš.“ Pokynul Derbymu dovnitř.

Nepříliš nadšeně přistoupil ke svému otci a potřásl si s ním rukou. Prohodili spolu několik slov, které však Laurel nezachytila. Derbyho otec trhl hlavou dozadu a naklonil se na stranu, aby se mohl rozhlédnout a nakouknout do vozu.

Derby udělal čelem vzad, přešel ke dveřím spolujezdce, otevřel je a pobídl Laurel, ať vystoupí. „Pospěš si. Je zima.“

Když sestoupila na zem, téměř se jí podlomily nohy. Derby ji přidržel za loket a zavřel dveře vozu. Společně kráčeli k otevřenému vchodu do domu, kde jim tchán ustoupil z cesty.

Derby ji popohnal dovnitř a prudce za nimi zabouchl dveře.

Vítr i nadále burácel. Laurel si pomyslela, že jí možná jen hučí v uších z toho náhlého ticha, vyčerpání a úmorného hladu. Nejspíš ze všeho naráz. Rovněž z alarmujícího a ponižujícího zjištění, že ona ani Pearl tu očekávány nebyly.

„Táto, tohle je moje žena, Laurel. Přinesu kufry.“ Obšírnějšího představení se jí od Derbyho nedostalo. Poté opět vyšel ven.

Derby se svému otci fyzicky příliš nepodobal: otec byl o půl hlavy menší a nebyl až tolik vytáhlý a hubený jako jeho syn. Plešku na hlavě měl starý muž přímo dokonale vytvarovanou. Ze šedivé kštice mu trčely pozůstatky vlasů rovných jako hřebíky. Obočí měl huňaté a zarostlé.

Chvilku se vzájemně prohlíželi. „Pane Plummere,“ promluvila Laurel jako první a musela si odkašlat, neboť měla sucho v hrdle. „Moc ráda vás poznávám,“ dodala.

„Ty jsi Laurel, viď?“

„Ano.“

„Když jsme teď příbuzní, klidně mi můžeš říkat Irve.“

Úlevou se pousmála. Pearl se jí zavrtěla v náručí, což upoutalo mužovu pozornost.

„To je to děcko? Jak se jmenuje?“

Laurel si rozepnula knoflíky u kabátu, zdvihla Pearl a opřela si ji o ruku. „Jmenuje se Pearl.“

Sice se nepřiblížil, ale opatrně se naklonil směrem k dítěti a zvědavě prohlížel to málo, co bylo pod vrstvami oblečení vidět. Osvětlení pocházející z petrolejové lucerny zavěšené na háčku z nízkého stropu také nebylo bůhvíjak dosta-čující.

Muž se usmál, zřejmě měl z vnučky radost. „Roztomilá,“ řekl jen.

Otočil se a přešel ke krbovým kamnům. Laurel si všimla, že se snaží příliš nezatěžovat levou nohu a naklání se tedy při chůzi celý ke straně. Z hromádky topného dřeva, vyrovnané podél stěny, vzal dvě polínka, otevřel dvířka kamen a přiložil je do ohně.

Zatímco si oprašoval ruce, popošel zpět k ženě. „Asi máte hlad, co? Upekl jsem králíka. Ráno jsem ho chytil a připravil. Mám tu ještě pár teplých sucharů. S přípravou omáčky jsem chtěl počkat až na Derbyho.“

Laurel kručelo v břiše už několik dlouhých hodin, ale ze zdvořilosti hlesla: „Mrzí mě, že jsme vám přidělali tolik starostí.“

„To nic. Káva je –“

Dveře se rozletěly a dovnitř vešel Derby se zavazadly. Hned za prahem pustil kufry s žuchnutím na zem a jediným kopancem za sebe dveře znovu prudce zabouchl.

„Běžte blíž ke kamnům,“ pobídl ho Irv. „Připravím vám kávu.“

„Kořalku byste neměl, táto? Nebo se i tady dodržuje ten nový zákon, i když je to úplná hovadina?“

Irvovi se na první pohled synovo hrubiánství nezamlouvalo. Podíval se na Laurel a přešel k malé skříňce, které chyběla jedna noha. Místo ní byl kus nábytku podepřen štosem vybledlých katalogů se zohýbanými a zaprášenými obaly. Poklekl na pravé koleno a něco si přitom zamručel. Ze spodní zásuvky, úplně zezadu, vytáhl zavařovací sklenici, ze dvou třetin zaplněnou čirou tekutinou.

S námahou se opět napřímil. „Kyčel mě občas bolí tak moc, až z toho v noci nespím. Štamprlička pálenky na to pomáhá,“ vysvětlil.

Derby, aniž by se namáhal poděkovat, se natáhl po sklenici. Otevřel ji a rovnou si pořádně přihnul. Whisky, podomácku pálená z kukuřice, mu nejspíš popálila hrdlo, protože když ruku s láhví spustil dolů, oči měl plné slz.

Laurel se na něj příšerně zlobila. Copak nestačilo, v jak tíživé situaci se nacházejí? Musel se k tomu ještě opíjet? Řekla mu, že si potřebuje odskočit, a ani se nenamáhala skrývat svůj hněv vůči němu.

Irv ji nasměroval: „Tam vzadu, asi dvacet metrů od domu. Dítě si můžeš odložit tady.“ Ukázal směrem k matraci položené na podlaze v rohu místnosti. „Vezměte si s sebou světlo, Derby.“

Laurel se nechtělo Pearl odkládat, jenže neměla na výběr, a tak ji položila na matraci. V porovnání s hliněnou podlahou vypadala sypkovina poměrně čistě. Zachumlala dítě do zavinovačky a doufala, že než se vrátí, nevloudí se do ní nějaká havěť.

Derby stále popíjel pálenku a mezitím se mu podařilo rozsvítit lucernu. Laurel se psychicky připravovala na chlad, který ji venku opět čekal, a následovala manžela. Venku začalo sněžit, což chůzi ještě více znepříjemňovalo.

Byla ráda, že jí Derby ukáže cestu, nicméně se na něj zlobila tak moc, že nedokázala ani promluvit. Kolem suchého záchodu to nevábně páchlo. Laurel vešla dovnitř a co nejrychleji si ulevila.

Sotva vyšla ven, Derby jí podal lucernu. „Vrať se dovnitř. Já si ještě zakouřím.“

„Vždyť mrzne.“

„Zakouřím si.“

„A tohle přitom dopiješ?“ opáčila se zlostným pohledem upřeným na sklenici v jeho ruce.

„Už mám plný zuby toho, jak mi pořád něco vyčítáš.“

„A zlepší se to snad, když se zpiješ do němoty?“

Přihlouple se zakřenil. „Přesně to jsem měl v plánu.“ Pozdvihl si sklenici k ústům, ale ona mu ji odstrčila tak silně, až ji málem upustil.

„Dělej, co ti říkám, Laurel. Jdi dovnitř.“

„Tvůj otec o mně a Pearl nic netušil, že?“ Beze slova na ni civěl, a tak zvýšila hlas. „Co?“

„Ne.“

Přestože ji to nepřekvapilo, jeho přiznání ji rozpálilo doběla. „Jak jsi mi to mohl udělat, Derby? A našemu dítěti? Nám všem? Pro rány boží, proč jsi nás sem tahal?“

„Něco jsem s vámi nejdřív musel udělat.“

„Nejdřív?“

„Jednou mi za to poděkuješ.“

Z kapsy kabátu vytáhl pistoli, vložil si hlaveň do úst a stiskl spoušť.

Kapitola druhá

%

Laurelin tchán se rozhodl, že informovat úřady se vydá až za denního světla, kdy se ledová bouře jistě zklidní. Než se do města vypravil, musela mu žena odpřisáhnout, že zůstane uvnitř chatrče. Malátně přikývla na souhlas, ostatně necítila potřebu vylézat ven a v pochmurné šedi nového dne vidět to, čeho se v noci stala svědkem.

Ani netušila, že Derby vlastnil pistoli.

Po Irvově odchodu se usadila na matraci poblíž krbových kamen, kde strávila celou dlouhou noc, a otupěle dumala nad tím, co její manžel udělal. Bez ustání chovala Pearl v náručí – ona byla tím jediným, co se zdálo být skutečné a co jí mohlo pomoct tuhle noční můru překonat.

Nedokázala se ani utěšit tím, že by na Derbyho v dobrém vzpomínala. Všechno, kvůli čemu si ho vážila, zemřelo spolu s ním. Krásné vzpomínky nahradila jen ta jediná, po-slední.

Za to, co jim provedl, ho nenáviděla.

Irv se vrátil spolu s šerifem a smírčím soudcem. Vešli do chatrče, krátce s ní pohovořili, avšak z toho, co jim mohla k události povědět, moudří nebyli. Nakonec, nejvíc o celém incidentu vypovídaly děsivé cákance krve na dveřích venkovního záchodu.

Jakmile odnesli Derbyho tělo a zavezli jej do pohřebního ústavu, Irv celý záchod rozebral a spálil. Než se začalo stmívat, stihl postavit kadibudku novou. Za normálních okolností by den po takové události tak přičinlivý nebyl, jenomže si byl vědom toho, že Laurel potřebuje určité soukromí.

Po necelých čtyřiadvaceti hodinách od chvíle, kdy se seznámili, zůstali spolu s tchánem a malou Pearl sami. Irv stál u kamen, kde připravoval cosi k večeři. Laurel si sice nemyslela, že dokáže pozřít jediné sousto, ovšem nebylo zbytí, jinak by se jí totiž mohlo přestat tvořit mateřské mléko.

„Děkuju vám za tu novou kadibudku.“

„Bylo jednodušší postavit novou než se tamtu snažit vyčistit. Nechal po sobě pěkný binec.“

„Nebyl úplně při smyslech,“ hlesla tiše.

Otočil se a pohlédl na ni. „Trauma z války?“

„Nejspíš ano. Něco v něm vyhaslo a už nikdy nebyl jako dřív. Myslela jsem si, že se rány časem zahojí. Pokoušela jsem se mu pomoct, ale odmítal se se mnou o tom bavit.“

Irv si přejel dlaní přes vrásčitou tvář. „Tak se choval i po smrti matky. Uzavřel se do sebe. Vyprávěl ti o ní někdy?“

„Ne.“

„Zemřela na souchotiny. Derbymu bylo asi sedm nebo osm. Sledoval ji, jak se nám ztrácí před očima, a najednou bylo po všem. To je pro děcko těžká zkouška.“ Zamyšleně se odmlčel a pak si odkašlal. „Po její smrti jsem nemohl vydělávat a zároveň se o něj starat. Nezbylo mi než ho umístit do sirotčince. Měli to tam docela hezké, dotovali to železničáři. Chodil jsem za ním tak často, jak to jen šlo, ale…“

Pokrčil rameny. „Nikdy mi to neodpustil. Jakmile trochu vyrostl, šel si po svých. Občas se mi ozval, ale ne moc často. Zdálo se mi, že znovu našel smysl života a dařilo se mu dobře. Jenže pak přišla válka. Jestli byla tak hrozná, jak říkají, tak mě překvapuje, že se životem neskoncovali všichni vojáci.“

Povzdechl si a Laurel se ho zželelo. Ubohou vzpomínku na Derbyho sebevraždu bude mít stařík před očima až do konce života.

„Můžu vám s tím pomoct?“ nabídla se.

„Ale ne, děkuju. Jen vařím trochu omáčky k tomu králíkovi, kterého jsme včera nesnědli. Už to skoro bude.“

Pearl spokojeně spinkala na matraci. Nejspíš by se hodilo jí vyměnit plenku, jenže tím by se vzbudila. Pro Laurel, a nakonec i pro ni samotnou, bylo lepší, když malá spala. Laurel totiž potřebovala přemýšlet.

Zčistajasna se před ní její život rozvinul jako klubko nitě, které jí někdo uzmul a odhodil z dosahu. Rozvíjelo se rychle, bez ladu a skladu, a ona tomu nedokázala zabránit.

Otřásla se jednak zoufalstvím, jednak vlivem chladného vzduchu, který pronikal dovnitř skrz škvíry ve zdech. Od svého příjezdu si ještě ani nevysvlékla kabát. S rukama v kapsách prohodila: „Těsně předtím, než… to udělal… mi Derby přiznal, že vám o mně a Pearl neřekl.“

Irv odložil vařečku a obrátil se k ní čelem. „Stejně jako mi neřekl, že vyvázl z války živý.“

Derby tehdy odjel do zámoří těsně po jejich svatbě. Musel Laurel podávat pravidelné hlášení, jinak by zešílela strachem. Většina jeho dopisů obsahovala spoustu nejasných řečí o tom, jak ve válce strádá, nicméně aspoň věděla, zda Derby žije. Zjevně se ovšem ani nenamáhal sdělit tuto informaci svému otci, což ji hluboce ranilo a tchána jí bylo obrovsky líto.

„To od něj bylo nesmírně bezohledné.“

„Dostal jsem jen jeden dopis, kde psal, že dostal povolávací rozkaz a odjíždí do Evropy pozabíjet skopčáky. Já jsem ale kvůli práci musel hodně cestovat, a tak, než se ke mně ten dopis dostal, Derby už dávno odjel.

Pak válka skončila a já od něj neslyšel ani slovo. Bral jsem to jako špatné znamení, ale armáda přece musí rodinám dát vědět, když někdo z jejich nejbližších padne nebo se pohřešuje, ne?

Tak jsem se vydal do tábora Bowie, na vojenskou základnu, odkud je posílali ven. Po složitých peripetiích a spoustě byrokracie jsem se konečně dozvěděl, že se vrátil domů živ a zdráv. Poslední šek z armády si nechal poslat na poštu do Shermanu. Tam jsem mu poslal dopis, aby věděl, kde mě má případně hledat.“

Rozhlédl se po prostém interiéru chatrče, jako by na něj poprvé nahlížel z ženiny perspektivy. Rozhlížela se spolu s ním. Podél trámů krovu, ztmavlých stářím a kouřem, se táhly pavučiny. Na severní stěně visela hřebíky přibitá hovězí useň, která jí připadala prašivá. Laurel usoudila, že jejím účelem není místnost vyzdobit, nýbrž zabránit tomu, aby dovnitř táhlo. Kouřovod krbových kamen utvářelo několik křivých a nesourodých, prosakujících plechů, vedoucích skrze strop na střechu.

„Není to tu nic moc,“ okomentoval příbytek.

Laurel v tónu jeho hlasu nezaznamenala ani zrnko omluvy nebo studu, za což ho musela obdivovat.

Opatrně promíchal omáčku v hrnci. „Derby se mi vůbec neozval, až dokud sem předevčírem nepřišel listonoš. Prý ho mám čekat, vzkázal mi prostě. Nic víc.“

Laurel špičkou boty rýpla do hliněné podlahy. „Nečekalo tady na něj žádné zaměstnání, viďte?“

Přešlápl z nohy na nohu, přičemž se snažil zatížit více pravou stranu těla. „Práce je tu dost.“

„Jaký druh práce?“

„Takové, co dělám já.“

„Odpusťte, pane Plummere, ale…“

„Irve.“

„Irve. Čím se, prosím, živíte?“

„Pracoval jsem na železnici. Přes třicet let. Jezdil jsem všude možně opravovat koleje. Tak jsem si poranil tu kyčel.“ Poklepal si na levou nohu. „Nacouvalo do mě spřáhlo. Stejně jsem s tím ale neseknul. Jen se mi pracovalo hůř.

Před pár lety už toho bylo na mě moc a musel jsem přestat, a tak jsem se nastěhoval sem. Sem tam dělám po městě různé pomocné práce.“ Pohlédl na ni s jakýmsi úšklebkem. „Asi by se dalo říct, že dělám takzvaně opraváře všeho druhu.“

„A je ve městě dostatek věcí na opravu, abyste se nenudil?“ Nejraději by dodala: „A takových, díky nimž jste schopen se uživit?“, ale rozhodla se mlčet.

„No, moc vyskakovat si nemůžu.“ Na malý stolek, který byl zhruba o velikosti šachovnice, položil talíře a příbory. „Kolik ti toho o mně Derby vlastně napovídal? Hádám, že asi nic dobrého.“

„Neřekl mi nic kromě toho, že jste stále naživu, pokud je mu známo. Prý si nejste moc blízcí.“

Smutně pokýval hlavou. „Tak aspoň tohle tě moc nepřekvapilo.“

„Kvůli čemu ta rozepře?“

Zamyšleně našpulil rty. „Matka mu zemřela, když byl ještě kluk,“ pravil. Opět promíchal obsah hrnce. „A co ty? Tvoje rodina žije na severu Texasu?“

„Ano. Otec a strýc pěstují bavlníky. Nebo spíš pěstovali. Poslední tři úrody zničil škůdce, květopas bavlníkový.“

„Měla bys dát vašim vědět.“

Nadechla se, nejraději by toto téma odkládala co nejdéle, ale bylo jí jasné, že bude muset dříve či později s pravdou ven. „My spolu nemluvíme.“

Přešel k ní a chvilku si ji prohlížel. Poté se zeptal: „Mohl za to Derby, že jste se rozhádali?“ Její výraz mu dal nejspíš za pravdu, neboť jen dodal: „Je mi to jasné.“

„Nebyla to jen jeho chyba. Mohl za to můj otec. Je to zásadový muž. Podle něj se Derby choval trestuhodně.“

„Protože pil a tančil?“

Ušklíbla se. „Podle mého otce člověk skončí v pekle i kvůli partičce domina. Derby ho rád provokoval. Jednou toho měl už otec dost a postavil si hlavu. Nechal se slyšet, že prý ten hříšník přenáší svoje móresy i na mě, a jestli si ho vezmu za muže, nikdo v rodině už se mnou nepromluví ani slovo. Nikdy. Jako bych se ani nenarodila.“

Hleděla na svou dcerku a cítila při tom úlevu, že je od svého příkrého, nesnášenlivého otce navždy pryč. „Řekla jsem mu tehdy, tak fajn. Nechtěla jsem být součástí rodiny, z níž čiší jen zloba, a trochu lásky aby člověk pohledal. Ta slova, která jsme si vyměnili, jsme oba mysleli vážně. Matka musela otce samozřejmě poslouchat.“

Matčin těžký úděl Laurel trápil. Musela svou dceru totiž nechat jít, a to bez jediné námitky. S tím se však nedalo nic dělat. Matka totiž svoji submisivní roli jednou přijala, zvolila si svůj osud sama, a tak se s ním musí popasovat.

Náhle si Laurel bezděčně uvědomila, že kráčí stejnou cestou. Kdyby se slepě nepodvolila iracionálnímu rozhodnutí svého zesnulého manžela, jen aby měla doma klid, nenacházela by se nyní v tak tíživé situaci.

„Po tom, co se teď událo,“ pravil Irv, „se s tebou vaši možná zase usmíří. Rád tě tam zavezu…“

„Ne,“ odmítla pohotově a rozhodně. „Děkuju vám, ale já se tam už nevrátím.“

Irv se podrbal na bradě porostlé strništěm, pohlédl na dítě a poté na ženu. „No, tak to tu pak asi budeme bydlet spolu.“

Kapitola třetí

%

Květen 1920

Thatcher cítil, že musí zmizet.

Nechtěl však, aby to věděli i ostatní. Ležel na zádech, s tornou pod hlavou místo polštáře, prsty sepjatými na hrudi a kloboukem přes oči.

Předstíral spánek, do něhož měl ovšem daleko. Byl si dokonale vědom všeho, co se ve vagónu děje, včetně toho, že lidé v něm začínali přímo sršet nenávistí.

Vnímal, jak sebou nákladní vlak rytmicky hází po kolejích, ale ani tento zvuk nepřehlušil chrápání tří mužů, s nimiž vagón sdílel. Thatcher nevěřil, že muži doopravdy spí. Chrápání znělo příliš nepravidelně a hlasitě. Stejně jako on sám, i oni hráli mrtvého brouka a čekali na vhodnou pří-ležitost.

Dveře vagónu zůstávaly pootevřené, aby se jim lépe dýchalo. Mezera však měřila maximálně metr, takže jakmile se odhodlá k pohybu, nesmí otálet. Bude mít jen jednu šanci, jedinou vteřinu nebo dvě, aby stihl vyskočit škvírou ven.

Pokud se mu to nepodaří, nevyhnutelně mezi nimi dojde k zápasu. Tři na jednoho, to není žádné terno. Než je osud svedl dohromady a nastoupili do tohoto vlaku, navzájem se neznali. Minulou noc, někde mezi pobřežím Louisiany a místem, kde se právě nacházeli, se ti tři proti němu spolčili.

To poslední, co právě potřeboval, byl další boj. Z jednoho se právě vrátil. Krvavého. Strana, za niž bojoval, sice válku vyhrála, nicméně vítězství nepůsobilo ani za mák tak velkolepě, jak se tvrdilo. Podle jeho názoru byla smrt tolika mužů a žen těžko důvodem pro nějaký slavnostní průvod.

Ne, bojovat doopravdy nechtěl, ale pokud by se musel bránit, byl odhodlaný prát se s vervou a rozhodně nemínil nikoho šetřit. Smrt ve Francii nesimuloval jen tak pro nic za nic, aby teď zemřel v nějakém vagónu páchnoucím nákladem žluté cibule a nemytých chlapů.

Jednou z výhod, které proti němu měli ti tři, bylo to, že se ve vlacích vozili běžně. Pro něho to bylo něco zcela nového. Naslouchal však pozorně jejich banální konverzaci a zapamatoval si z ní vše podstatné.

Žvanili o některých přednostech stanice, kteří byli natolik benevolentní, že když zahlédli vandráka, jednoduše odhlédli stranou. Jiní byli oproti tomu tvrďáci. Hráli podle pravidel a byli známi tím, že s muži využívajícími sem tam jízdu načerno nemají nejmenší slitování.

Thatcher chtěl vyčkat, dokud vlak před příjezdem do dalšího města nezačne zpomalovat, a pak vyskočit ven. Nehodlal riskovat, že přednosta právě té stanice bude z těch méně laskavých.

Tihle muži, zběhlí ve svém oboru, však od něj právě to očekávali. Jejich plán byl bezpochyby prostý – vrhnou se na něj, ještě než stihne pláchnout.

Právě jeli po kolejích napříč Texasem a městeček, od sebe navzájem na míle vzdálených, zde bylo pomálu. Během posled-ních minut se Thatcher rozhodl. Nehledě na to, jak pustě místní krajina vyhlíží, všude mu bude bezpečněji než v tomhle vagónu, kde je vydán na milost mužům, kteří nemají co ztratit.

Vyskočit z jedoucího vlaku snad nebude o moc horší než spadnout z koně, no ne? To už zažil nesčetněkrát. Nikdy ho však kůň neskopl v úplné tmě, když nevěděl, kde se nachází a kde najde zdroj pitné vody.

Za jak dlouho se asi rozední? Na náramkové hodinky se neodvažoval ani mrknout. Tento vojenský vynález byl pro běžné civilisty úplnou novotou, jinde se hodinky totiž nefasovaly. Nechtěl na sebe přitahovat pozornost sledováním času. Okamžitě by to totiž odhalilo jednak fakt, že je vzhůru, a taky, že plánuje útěk.

Tak nenápadně, jak jen to dokázal, popostrčil ukazovákem krempu klobouku, aby posoudil, kolik tak přibližně může zbývat času do svítání. Naposledy, když se kradmo podíval, se prostor v obdélníkové mezeře začal zbarvovat z čisté černoty do tmavě šedých odstínů.

Aniž by při tom pohnul hlavou, pohlédl na muže ležící jeden přes druhého kousek od něj. Hlasitě chrápali a předstírali spánek. O jednom z nich si byl Thatcher jistý, že ho skrze přimhouřené oči pozoruje. Spustil prst a nechal si krempu opět spadnout přes oči.

Přinutil se pravidelně dýchat a počítal do šedesáti. Poté jediným pohybem vyskočil na nohy, zatímco si narazil klobouk na hlavu a popadl tornu za popruh. Podařilo se mu ji vyhodit ven otvorem.

Právě když se chystal vyskočit za ní, jeden z vandráků ho popadl zezadu za rukáv.

Ksakru!

Thatcher se otočil a ohnal se po muži pěstí, jenomže ten v očekávání výpadu uskočil a nepřestával ho držet jako buldok. Koutkem oka spatřil dalšího z mužů – blížil se k němu a mával kolem sebe nožem.

Muž, který Thatchera držel, mu zasadil ránu pěstí do žeber. Ten mu útok oplatil a hřbetem ruky ho praštil do hrdla. Útočník pustil rukáv a zapotácel se dozadu, přičemž se oběma rukama držel za krk a sípal.

Thatcher se ohnal po chlapovi s nožem v ruce. Díky tomu, že bleskurychle uhnul, nekoupil řeznou ránu do obličeje. Ostrá čepel mu však poranila dlaň, až vyjekl bo-lestí.

Vandrák se zakřenil a vrhnul se proti němu. Thatcher se zdravou rukou chytil svislého železného madla dveří a kopnul útočníka do rozkroku. Ten upustil nůž a v agónii padnul na kolena, poté se překulil na bok. Thatcher popadl nůž. Třetí ze spolucestujících se připravoval, že se přidá k boji. Thatcher, jehož pálila ruka jako čert, vytočeně zařval: „Krucinál, vykašli se už na to!“

Vandrák však neposlouchal. Stoupl si na špičky a chystal se vyrazit. Thatcher po něm hodil nožem a ten se muži zapíchl přímo do pravé boty, čímž ho doslova přibil k podlaze.

Thatcher se obrátil a bez rozhlédnutí vyskočil z vagónu ven do brzkého rána. Ještě ani nedopadl na zem, a z jedoucího vlaku se za ním snesla snůška sprostých slov.

Podařilo se mu přistát na nohy, ale dopad byl tak prudký, že se mu ihned podlomila kolena. Jelikož nebyl schopen pád regulovat, kutálel se dolů po stráni a při každém nárazu do kamene či pařezu si aspoň ulevil nadávkou.

Při jedné otočce si stačil všimnout, že se jeho tělo žene velkou rychlostí přímo proti vzrostlé agáve. Zatímco se jako po skluzavce řítil z kopce dolů, zaryl paty do půdy. Sice tím uvolnil spoustu štěrku a kamenů, které mu poranily tváře, podařilo se mu ale zastavit ten překotný pád pouhých několik centimetrů předtím, než se stihl nabodnout na jeden z ostrých trnů nebezpečné rostliny.

Prach se pomalu usadil a Thatcher se z těch několika otřesných chvil začal vzpamatovávat. Došel k závěru, že si při pádu nic nezlomil. Dýchal sice prudce a rychle, ovšem plíce ho při nádechu nebolely, a tudíž si při dopadu na bok nejspíš ani nenarazil žebra. Hlava se mu nemotala ani mu nebylo na zvracení.

Jakmile si uvědomil, že mu kromě palčivě bolavé dlaně vlastně nic není, adrenalin mu proudil všemi póry jako pot. Zůstal nehybně ležet na zádech a vnímal jen otevřené nebe nad sebou. Temnota se začínala ztrácet, hvězdy se postupně odebíraly ke spánku a on si pomyslel, jak úžasné je být naživu a moct tu krásu obdivovat.

Tak, jak to dovede jen ten, kdo dokázal usnout vestoje v zákopu a nechat si zakrvavené boty ohlodávat krysami, upadnul do říše snů.

Probudil ho východ slunce, jehož paprsky si nechal ohřívat tvář, oči si však před nimi ještě chvíli chránil. Vychutnával si ten absolutní klid všude kolem. V šíleném, kodrcavém vagónu strávil celé dva dny. Jízda byla téměř stejně otřesná jako v nákladní lodi rekvírované a předělané tak, aby se v ní mohlo vojsko přesunout z Evropy domů. Jestli Atlantský oceán nebo jen vlnu větší než čeření vody na jezeře už nikdy nespatří, bude mu to úplně fuk.

Po několika minutách se napřímil do sedu. Viděl stále jasně, a třebaže schytal pěknou herdu do pravého spánku, kde už mu stihla vyrůst pořádná boule, hlava se mu nemotala.

Z kapsy vytáhl kapesník a otřel si krev z dlaně. Rána nebyla příliš hluboká, nicméně ruka ho bolela dost. Stejným kapesníkem si pak dlaň obvázal.

Podle polohy slunce na nebi určil světové strany. Krajinu tvořily především vápencové výchozy, z nichž některé byly holé, kdežto na jiných rostly duby či cedry a vypadaly, jako by vyrůstaly přímo ze skály. Kam jen oko dohlédlo, půdu pokrývala křovinná vegetace podobná té děsivě vyhlížející agáve.

Pomyslel si, že se nejspíš nachází někde ve střední části Texasu. Stovky kilometrů od domova.

Vstal a oprášil se, jak nejlépe dovedl. Poté vystoupal po stráni zpět ke kolejím. Foukal teplý, ale silný jižní vítr, který mu při nočním výskoku sfoukl klobouk z hlavy. Ten na něj k jeho překvapení stále čekal mezi kolejnicemi.

Nasadil si ho na hlavu a krempu stáhl dolů, téměř přes oči. Pak se vydal podél kolejí směrem, z něhož vlak přijel, dokud nespatřil svou tornu. Přehodil si ji přes rameno a vydal se na opačnou stranu severozápadně tam, kam vlak mířil. Zatím nic neukazovalo na to, že by se blížil k civilizaci, dokonce ani nezahlédl žádnou silnici. Jedinými živými tvory kolem něj byly krávy pasoucí se v malém stádu na vzdáleném kopci a tři káňata, která si hledala snídani. Respektive vyhlížela, co si k snídani uloví.

V žaludku mu neskutečně kručelo, jenomže jediným kouskem potravy, který si nesl v torně, bylo pár slaných krekrů a poslední zbytek čedaru. Až je sní, bude mít žízeň, a tak se rozhodl s jídlem počkat, dokud nenajde zdroj vody.

Kráčel podél kolejí zhruba hodinu, když došel k železničnímu přejezdu. Od severu na jih se kolmo ke kolejím táhla štěrková cesta. Bez jediné zatáčky vedla nekonečné kilometry. Vydal se na sever a doufal, že snad brzy potká někoho, kdo by ho svezl.

Po silnici se mu šlo mnohem lépe než po kolejích, jenže na nebi nebyl jediný obláček, a tak ho slunce pálilo mnohem silněji, než by se v polovině května dalo čekat. Shodil ze sebe kabát a pověsil jej na zavazadlo. Pak si rozepnul manžetové knoflíky na košili a vyhrnul si rukávy.

Když zahlédl tenký proužek kouře vycházející nejspíš ze stavení kdesi za humny, měl sto chutí se tím směrem vydat. Mohl to být třeba ranč nebo kemp, kde by si jistě dokázal sehnat doušek vody.

Kouř se však ve větru rychle rozptýlil a on si nemohl být jistý vzdáleností, kterou by musel urazit. Po rozbité cestě se mu jen tak pro nic za nic chodit nechtělo. Bez střechy nad hlavou sice žít dokázal, jenomže teď mu k tomu chybělo potřebné vybavení.

Ušel přibližně pět nebo šest kilometrů, když zahlédl na hřebeni kopce jakýsi domek. Zprvu se jevil jen jako tmavá tečka, ale čím víc se přibližoval, tím jasnější začínal nabírat tvar. Cítil vůni topného dřeva, ačkoliv z komína vytrčeného ze šikmé střechy kouř vycházet nespatřil. Před vchodem stál zaparkovaný Fordův model T a vedle něj stál další vůz připomínající spíše vrak na kolečkách.

Stavení nepůsobilo nijak pohostinně, nicméně někdo uvnitř podle všeho byl a Thatcher umíral žízní.

Vydal se po polní cestě směrem ke vchodu. Zatímco se přibližoval k domu, zjistil, že to není žádný dům, ale ta nejzuboženější dřevěná chatrč, jakou kdy viděl. Patřila nejspíš nějakému lajdákovi, který nedbal na to, zda budou místní kovbojové na svého pána hrdí.

Na dvorku žádného kovboje nepotkal, místo toho uviděl mladou ženu, zápasící s vypraným prostěradlem, které se zatím bezúspěšně snažila pověsit na provizorní věšák, respektive šňůru nataženou mezi zadní roh chatrče a kadibudku. Ačkoliv její úsilí neustále mařil silný vítr, žena nepřestávala bojovat.

„To povlečení zatím vede jedna nula,“ konstatoval Tha-tcher.

Kapitola čtvrtá

%

Šokovaně se za hlasem otočila a vykulila oči. Ruku si přidržela na hrudi, jelikož se jí údivem nedostávalo dechu.

„Odpusťte, nechtěl jsem vás polekat.“ Thatcher smeknul klobouk.

Vzpamatovala se natolik, aby dokázala zavřít ústa. Než stihla poletující prostěradlo zachytit, zavadilo cípem o špinavou zem a žena se zamračila. Vhodila kus prádla zpět do lavoru s vodou, sloužícího zřejmě k praní. Otřela si mokré ruce do sukně šatů a pohlédla směrem, odkud muž přišel.

Nakonec její zrak opět spočinul na jeho tváři. Zeptala se ho: „Kdo jste?“

„Jmenuji se Thatcher Hutton.“

„Jak jste se sem dostal?“

„Vlakem.“

„Na míle daleko tu žádná stanice není. Proč tu vlak zastavil?“

„Nezastavil. Já z něj vyskočil.“

S vědomím toho, co muž naznačoval, si zaclonila oči před sluncem a pohlédla na něj ještě méně důvěřivě. „Tady na konci světa?“

„Bylo to menší zlo než druhá možnost.“

„A ta byla jaká?“

„Muži, s nimiž jsem sdílel vagón, měli vůči mně jistou averzi.“

Tím přiznáním si její důvěru nezískal. „To vidím.“ Ukázala na jeho čerstvou bouli a zabandážovanou ruku. Napřímila se a pokynula mu směrem k silnici. „Jsem ráda, že jste to přežil. Teď račte zase odejít.“

„Nachodil jsem už spoustu kilometrů a váš dům je zatím první známkou civilizace. Kde bych našel nejbližší město?“

„To bude Foley.“

O tom městě slyšel, ale nikdy tam nebyl. Vlastně před válkou nebyl téměř nikde. „Jak je to odsud daleko?“

„Osm kilometrů.“

Poklepal si kloboukem o nohu a ohlédl se k silnici. „Osm, říkáte?“

„Nejméně.“

„Vy se tam nejspíš v dohledné době nechystáte.“ Pohledem ulpěl na zaparkovaných vozech.

„Ne. Možná jste měl raději zůstat ve vlaku.“

„Ne, vyskočit jsem musel.“

„Kolik jich tam bylo?“

„V tom vagónu? Tři.“

„Čím jste je tak rozčílil?“

„Obral jsem je o peníze.“

„Vy jste je okradl?“

Zavrtěl hlavou. „Obehrál jsem je v kartách.“

„Podváděl jste?“

„Ne.“

Pochybovačně se pousmála.

„Vážně, nelžu. Mám zkrátka talent.“

Se skeptickým výrazem ve tváři zdvihla ruku a ukázala mu směrem k silnici. „Jděte zhruba pět kilometrů na sever. Na křižovatce odbočte na východ. Tamtudy vede silnice přímo do města a navazuje na ni hlavní třída.“

„Děkuji.“

„Není zač. Tak už běžte.“

„Mohl bych vás ještě požádat o trochu vody?“

Ohlédla se za sebe, chvilku se rozmýšlela a kývla hlavou. „Tamhle.“

Odložil tornu na zem a navrch položil kabát a klobouk. Vedla ho podél kurníku, který vypadal poměrně nově. Uvnitř seděly na vejcích dvě slepice. Kohout pobíhal venku po dvorku, čepýřil se a agresivně před ženou mával křídly. Zahnala ho se slovy, že jestli nedá pokoj, udělá z něj guláš.

Vzadu za chatrčí se o její vnější zeď opírala stará dřevěná lavička. Na ní stál džber s vodou a na hřebíku nad ním visela promáčknutá kovová naběračka.

„Jen si poslužte.“

„Díky.“

Sebral naběračku z hřebíku, ponořil ji do kbelíku a nalil si vodu do úst. Voda sice nebyla studená, ale hlavně že měl co pít. Nejraději by její obsah vypil jedním lokem, ale chtěl se zdržet, aby si ženu před sebou mohl prohlédnout.

Měla na sobě volné šaty, které byly buď z druhé ruky po nějaké baculce, nebo žena výrazně zhubla. Křivky však měla velmi pěkné. Toho si všiml pokaždé, když se jí ve větru šaty přilepily ke štíhlému tělu.

Vlasy měla v barvě medu, podél obličeje ještě světlejší a stažené na týlu do volného uzlu. Vítr jí jednotlivé pramínky neustále rozfoukával, což ji nejspíš rozčilovalo, jelikož si je netrpělivě stahovala z obličeje dozadu.

Vlastně působila velmi nervózně. Byla napjatá jako struna, mnohem více než ta šňůra na prádlo.

Než stihl dopít, došla jí trpělivost. „Musím pokračovat s tím prádlem.“

Dopil vodu a naběračku vrátil na hřebík. „Jsem vám zavázán.“

„Rádo se stalo.“ Otočila se a začala se vracet tam, odkud přišli. On ji v těsném závěsu následoval. Právě procházeli okolo rohu budovy, když se kolem nich rozzlobeně rozkokrhal kohout a pokusil se ji klovnout do ruky. Žena ucukla dozadu a zády vrazila do Thatchera. Instinktivně rozpřáhl ruce, aby ji zachytil. „Podařilo se mu vás klovnout?“

„Tentokrát ne.“

„A dříve?“

„Párkrát už ano.“

Kohout proti nim znovu vyrazil. Žena sebou škubla, zatímco Thatcher zvolal: „Zmetku jeden!“

Pták, který si byl vědom své nadřazenosti, odkráčel, přičemž se nepřestával naparovat.

Vyprostila se z mužova sevření, ale přes rameno ještě pravila: „Darebný kohout. Měla bych mu zakroutit krkem…“

Poté svraštila obličej a otočila se k muži čelem. Thatcher se zprvu domníval, že jí kohout přece jen ublížil, ona se ovšem nešklebila nad svou dlaní, nýbrž nad tou jeho. Když ji totiž předtím chytil za paži, kapesník se mu z dlaně odmotal a odhalil řeznou ránu.

Podržela jeho dlaň ve své a pozorně si ránu prohlížela. Jemně se přitom dotýkala zkrvaveného místa. „Měl byste si to nechat prohlédnout. Mohlo by se to…“

Odmlčela se, neboť si uvědomila, jak blízko u sebe oba stojí, zatímco on se ani nepohnul a napjatě ji hypnotizoval pohledem. Obratem mu ruku pustila, otočila se čelem vzad tak prudce, až se jí z toho rozevlála sukně, a zmizela za rohem.

Thatcher dlouze vydechl, krví potřísněný kapesník smotal do koule a zastrčil ho do kapsy u kalhot. Pak ji následoval k lavoru s vodou, kde žena šťouchala klackem do mokrého prádla, jako by je chtěla ztrestat. Na muže ani nepohlédla.

„Pomůžu vám pověsit to prostěradlo. Je to moje chyba, že se znovu zašpinilo.“

„Ne, děkuji.“

„To je to nejmenší, co můžu udělat.“

„Ne, děkuji.“

Vyjadřovala se zdvořile, ovšem z tónu jejího hlasu pochopil, že si přeje, aby zmizel z dohledu. Sehnul se, aby si posbíral věci. Klobouk si nasadil na hlavu, kabát přehnul přes paži. Tornu zdvihl za popruh, a právě když se chystal si ji přehodit přes rameno, všiml si, co upoutalo ženinu pozornost.

Zastavila se uprostřed pohybu a civěla na kabát zavěšený přes jeho paži.

Prstem dloubl do rukávu, jehož šev se natrhl, když se ho jeden z vandráků před výskokem z vlaku snažil zachytit. „Roztrhl se mi během toho konfliktu ve vlaku.“

Mírně zavrtěla hlavou. „Nedívám se na tu trhlinu. Všimla jsem si vašich knoflíků.“

„Aha. Ty jsem si nechal jako památku na vojenskou uniformu.“

Když vojáky propouštěli domů, armáda bez vysvětlení požadovala, aby jim uniformy vrátili. Čekali snad generálové, že znovu brzy vypukne další boj? Chystali se předat uniformy zbrocené blátem a krví dalším chudákům, které na-verbují?

To netušil. Každopádně, než se uniformy vzdal, ty obyčejné mosazné knoflíky s emblémem vojska z ní odtrhl. Jakmile si pořídí civilní oděv, knoflíky si na něj nechá přišít.

Prstem přejel po jednom z nich, zdobeném raženým párem zkřížených pušek a velkým písmenem B. „360. pěší pluk. K němu jsme patřili my všichni odvedenci z Texasu a Oklahomy.“

„Ano, já vím.“ Hlas měla náhle nečekaně zastřený. „Rota B.“

„Znáte odtamtud někoho?“

„Svého manžela.“

Střelila po něm pohledem, načež se jala pokračovat v praní prádla.

„Vrátil se živý?“

„Ano.“

Hlavu měla skloněnou a dál nic neříkala. Odpověď na svou otázku ostatně dostal. Pověsil si tornu na rameno. „Potřebuju se někde ubytovat. Nemáte pro mě nějaké tipy?“

Chystala se nejdřív zavrtět hlavou, ale po chvilce si na něco vzpomněla. „Ve výloze v Hancockově prodejně. Tam někdo inzeruje pokoj k pronájmu.“

„Kde tu prodejnu najdu?“

„Určitě ji nepřehlédnete.“

„Laurel?“

Překvapeně se ohlédla směrem k chatrči, odkud zaslechli volání. „Jsem tady,“ ozvala se.

„Malá zase kašle.“

Právě v tu chvíli se zevnitř ozval dětský nářek. Žena opřela klacek o hranu lavoru a vyrazila směrem ke dveřím. Když procházela kolem Thatchera, prohodila: „Raději už běžte.“

„Děkuju za vodu.“ Než zmizela uvnitř, zeptal se ještě: „Počkejte, jak znělo to jméno?“

Zastavila se mezi dveřmi a pohlédla na něj. „Hancock.“

„Ne. Vaše jméno.“

„Aha. Laurel. Plummerová.“

Kapitola pátá

%

Když Laurel vbíhala dovnitř do chatrče, málem vrazila do Irva, který stál těsně za prahem, ale v dostatečném zákrytu, aby ho ze dvorku nešlo vidět. V rukou držel dvouhlavňovou brokovnici, jejíž spoušť mířila ven. Přidržel si před ústy prst, aby jí naznačil, ať je zticha.

Přešla k postýlce pro miminko, kterou jí tchán vyrobil ze zbytků řeziva z jedné fušky. Dítě bylo od pláče a kašle ve tváři úplně fialové. Laurel holčičku zvedla, opřela si její hlavičku o rameno a poklepáním po zádech se snažila uvolnit hlen, který maličkou sužoval již déle než týden.

Irv stále nehybně mířil na cizince, dokud ten nedošel k silnici a nezamířil směrem, kudy se dle Laureliných slov měl dostat do města. Poté se Irv konečně uvolnil. Zavěsil brokovnici zpátky mezi dva hřebíky nade dveřmi, kde ji vždy odkládal.

Laurel řekla: „Vyskočil z nákladního vlaku a nebyl si jistý, kde se nachází.“

„To řekl tobě.“

„Proč by lhal?“

„Ze spousty důvodů. A ani jeden z nich by se mi nepo-zdával.“

„Svým příchodem mě zaskočil, ale za to se mi hned omluvil.“ Nechápala proč, ale měla pocit, že se cizince musí zastat. „Choval se slušně.“

„Takoví jsou nejhorší. Snaží se ti vloudit do přízně jako kamarádi.“

„Jak to myslíte, nejhorší?“

„Prostě nejhorší. Kolikrát jsem ti už říkal, že musíš být před cizinci obezřetná? Tady, daleko od města? Kdo ví, co měl za lubem.“

„Jen se ptal, kudy do města, a požádal o trochu vody.“

„Musel mít žízeň jako zatracený velbloud. Co vám tam tak dlouho trvalo?“

„Vzadu mě zase obtěžoval kohout.“

Pomyslela si, že čím méně mu toho o incidentu poví, tím lépe. Zlý kohout byl tím nejméně podstatným. Věděla přece, co od toho zpropadeného ptáka může čekat.

Ona však myslela na to, co se stalo poté. Od Derbyho smrti se jiného muže nedotkla. Dokonce ani tchána. Navzdory tomu, jak byl cizinec štíhlý, když do něj předtím vrazila, cítila, jaké má svaly. Když se ji snažil uklidnit a rukama ji chytil za paže, pocítila chvilkovou touhu opřít se mu o hruď. Netrvalo to však víc než zlomek vteřiny, a tak nemělo smysl nad tím teď rozjímat a spekulovat. Přinutila se neodporovat Irvovu remcání.

„Nepůsobil ale jako vandrák.“

Ani Laurel si to o něm nemyslela. „Ne, vypadal prostě jako muž, který vyskočil z vlaku. Šaty měl zaprášené, rukáv natržený a na čele bouli. A řeznou ránu na ruce.“

Nechtěla ani přemýšlet nad tím kontaktem s jeho dlaní. Každá žena, která by viděla tak ošklivé poranění, by zareagovala naprosto stejně. Zachovala se jako typická ženská. Instinktivně, mateřsky. Jenomže když držela jeho dlaň ve své, jako o dítěti o něm neuvažovala.

„Co to bylo za žvásty s těmi knoflíky?“

To ženě neradostně připomnělo Derbyho uniformu, kterou nechali viset v prázdné skříni původního bytu. Irvovi o tom tehdy nepověděla, a tak bylo zbytečné to blíže popisovat. Vyvolalo by to v něm jedině smutek.

„Ten muž tudy jen procházel, Irve,“ domlouvala mu. „Prokristapána. Nedělejte z toho takovou vědu.“

„Ty to zase bereš moc na lehkou váhu. Já jsem na tomhle světě už dlouho. Naučil jsem se být obezřetnější a méně přátelský.“ Ukázal rukou na brokovnici. „Naučím tě s ní zacházet, kdyby tudy náhodou procházel nějaký tulák, který by se až tak slušně nechoval, a já ti zrovna nemohl krýt záda.“

Na zbraň by však žena dosáhla jedině tak, že by dotáhla ke dveřím nějaký předmět a na něj se postavila. Než by to stihla, dávno by jí mohl kdokoliv podříznout hrdlo. Aby staříka opět nerozrušila, tuto myšlenku si nechala pro sebe. Raději slabě přikývla na souhlas.

Vyrazil ke dveřím. „Postarej se o Pearl. Já to prádlo zatím pověsím.“

„Prádlo může počkat. Chtěla jsem si s vámi promluvit.“

Ramena mu poklesla, obrátil se zpět k ní. „Jestli chceš mluvit o tom stěhování do města…“

„Ano. Pojďme to vyřešit. Posaďte se, prosím.“

Velmi neochotně přešel k zavřenému sudu, na nějž si předtím položil polštář, aby pro sebe vytvořil místo k sezení. Namísto židle obvykle sedával právě tam. Nyní se o sud opřel. Laurel usoudila, že je to nejspíš pohodlnější kvůli té bolavé kyčli.

Posadila se k malému stolku, u něhož společně jídávali. Dcerčin strašlivý, hlasitý kašel od chvíle, kdy dítě uchopila, ustoupil. Laurel si opřela tvář o hlavu miminka. „Má mokré vlásky. Horečka nejspíš konečně klesá.“

„To je dobře. Prokašlala celou noc.“

„Já vím, mrzí mě to.“

„Ale no tak, Laurel, mně přece nedostatek spánku nevadí.“ S pohledem na miminko svraštil obočí. „Je mi těžko u srdce z toho jejího kašle. Chudinka malá.“

Nevědomky pomohl Laurel začít s tím, co ji trápilo. „Chci s vámi probrat pár věcí. Vlastně tři.“

Překřížil si ruce na hrudi. „Co je ta první?“

„Děkuju vám.“

To ho zaskočilo. „Za co?“

„Tehdy v noci, když jsme se tu znenadání objevili, jste nás odsud mohl klidně vykázat. Mohl jste začít klidně vyvádět za to, jak vám nás Derby hodil na krk. To jste neudělal. Ani nedokážu slovy vyjádřit, jak si vaší laskavosti během té noci a uplynulých dvou měsíců vážím. Ani jedinkrát jste mi nevyčetl, že jsme se vám sem takhle vnutili.“

„Laurel,“ odfrkl si, „vždyť ty jsi mohla vyvádět ještě mno-hem víc při pouhém pohledu na tohle místo. Bývala jsi mohla Derbymu ztropit pořádnou scénu a on by si to rozhodně zasloužil.“

Pochovali ho na obecním hřbitově ve Foley. U hrobu stáli jen oni dva, miminko v její náruči a funebrák, jemuž Irv zaplatil padesát centů navíc, aby přečetl vhodný úryvek z bible a spolu s nimi se pomodlil.

V dalších týdnech po pohřbu pro nebožtíka žena i tchán truchlili každý sám, v tichosti, aniž by o něm nahlas padlo jediné slovo. Společnou vzpomínku na něj totiž neměli, tedy kromě těch několika posledních minut mužova života. Takovým vzpomínkám se rozhodně oddávat nechtěli.

To, co Laurel vůči zesnulému manželovi cítila, však nebylo pouhým zármutkem nad jeho smrtí. Stále se na něj obrovsky zlobila. Měla snad poslední manželova slova – „jednou mi za to poděkuješ“ – odčinit skutečnost, že svou ženu a dceru zbaběle a sobecky opustil a vlastní zodpovědnosti se tak zřekl?

Záměrně se snažila v sobě ten vztek, který jí i dva a půl měsíce po ovdovění kypěl v žilách, potlačit, aby ji zloba úplně nepohltila.

Stáhla si dcerku z ramene a položila ji obličejem dolů přes kolena a mírně jejím tělíčkem pohupovala ze strany na stranu. „Irve…“

„To chceš mluvit o té druhé věci?“

„Ano.“

„Tak do toho.“

Začala tím, že by pro ně všechny bylo vhodnější bydlet o něco blíž k městu. „Určitě najdeme něco k pronájmu. Nemusí to být nic nóbl, stačí jen oddělené pokoje pro nás dospělé. Aspoň bychom se vám s Pearl pořád nemotaly pod nohama. Měl byste zase trochu soukromí.“

Pohlédla na deky, jimiž obložil matraci. Sám teď přespával na hromadě starých přikrývek, které umístil napříč ke dveřím, co nejdále od jejího koutku v místnosti. Provizorní závěs jim měl navzájem poskytovat uprostřed noci trochu soukromí, jenomže taková křehká bariéra mezi dvěma dospělými lidmi vážně nestačila.

Nijak se s ní nepřel, a tak pokračovala: „Mohl byste si brát dvakrát tolik práce, kdybyste nemusel dennodenně absolvovat to šestnáctikilometrové kolečko. To vám zabere spoustu času.

A taky se bojím, aby se ta vaše dodávka někde nerozpadla a nenechala vás ve štychu v nějaké zapadlé uličce. Kdybyste nepřijel domů, ani bych nevěděla, kde vás mám začít hledat.“

„Můj auťák funguje na jedničku.“

„Tak proč potřebuje pořád opravovat?“ Stařík neodpovídal a ona tedy mluvila dál. „Najdu si něco, čím nám trochu přispěju do rozpočtu.“

Svraštil husté obočí. „Kupříkladu co?“

Věděla, že půjde především o peníze. A dávalo to smysl. Ropné vrty, které se začínaly objevovat všude na severozápadě Texasu, některé dokonce nedaleko od jejich nejbližšího městečka, nabízely spoustu pracovních příležitostí. Jenomže starý muž s bolavou kyčlí a žena s kojencem se mohli stěží živit jako dělníci na vrtné plošině, i kdyby o to bůhvíjak stáli.

Musela přijít na něco, co by se dalo dělat z domova. Například praní a žehlení. Nebo by mohla učit dospělé lidi číst. Nedalo se říct, že by jí chyběly schopnosti. Ani zdroje.

Rozhodla se, že se muži nyní svěří s tím, že hotovost, s níž je sem Derby tu noc přivezl, nebyla jejich jediným majetkem. „Odložila jsem si trochu peněz stranou, aby to Derby nevěděl. Spořila jsem na horší časy a ty právě přišly.“

Tchán se zatvářil pohoršeně, nikoliv však protože by mu vadily peníze odložené potají. „Já nejsem žádný ubožák a představa, že bych vzal peníze od ženy, natož ještě mladé vdovy, se mi –“

„Raději byste nechal Pearl plazit se v prachu?“

Zakabonil se a zamumlal si pod vousy něco, čemu nešlo rozumět.

„Proč tu žijete, Irve?“

„Protože se mi tu líbí.“

„Nevěřím tomu, že by se vám to tu mohlo líbit.“

„Mně to vyhovuje.“

„Dobrá, ale mně ne. Nechci, aby moje dcera vyrůstala v nějaké polorozpadlé boudě s popraskanými zdmi. Někde na konci světa, daleko od všeho a všech. Bez telefonu, elektřiny nebo tekoucí vody. Bez ostatních dětí. Bez nikoho jiného než nás dvou. Jaká by to byla výchova?“

Musela se zastavit, než řekne něco ještě ošklivějšího. Neměla v úmyslu muže urazit nebo ho násilím přimět, aby se jí podřídil. Jemnějším tónem pronesla: „Budu vám navždycky vděčná, že jste se nás ujal, ale Pearl a já takhle dál žít nemůžeme.“

„Mně to vůbec nevadilo, že vás tu mám,“ konstatoval. „Jestli odsud hodláte odejít, budete mi chybět. Ale chápu, co máš na mysli.“

Na moment se zamyslel a pravil: „Ty jsi moc hezké děvče, Laurel. Jsi trochu vychrtlá, ale tomu vandrákovi ses líbila. Nemysli si, že jsem si nevšiml, jak se na tebe díval. Když se dáš trochu do pucu, trochu se zakulatíš, najdeš si nového manžela natotata, řekl bych.“

Hořce se pousmála. „Nového manžela nehledám, děkuju pěkně. Ani za nic.“

„To tvrdíš teď, ale…“

„Já žádného chlapa nehledám, Irve. Na to můžete rovnou zapomenout.“

„Jakmile dali vám, holkám, právo volit, už chlapy ne-potřebujete?“

Zpříma mu pohlédla do tváře. „To nemá co do činění s tím, že ‚my holky‘ máme právo jít k volbám. Vy mě jen chcete vytočit, takže se na tohle téma dál bavit nebudeme. Neskočím vám na lep.“

Tiše zamručel něco sprostého, pak se s překříženými pažemi na sud usadil a mračil se, zatímco zvažoval, co ostrého jí odpovědět. Laurel v klidu vyčkávala. Nakonec se nechal slyšet: „Nějaká fajnová rodina ve městě by tě nejspíš ubytovala, kdybys jim na oplátku třeba vařila a dělala hospodyni. Něco podobného.“

„S miminkem ne.“

„Ale kdyby měli sami děcka…“

„Já nechci bydlet u jiné rodiny a starat se o jejich děti. Kromě toho, my bychom měli zůstat spolu. Navzájem si pomáhat.“ Nechtěla staříkovi připomínat, že už není nejmladší. „To my jsme rodina.“

Laurel zírala na svého nevrlého a ošuntělého tchána, jemuž by její vlastní otec udělal ze života peklo, kdyby se dozvěděl o tom, že si občas ze zdravotních důvodů přihne lihoviny. Tchána, který je bez stínu zaváhání přijal ve svém obydlí.

„To vy jste teď moje rodina, Irve. Nehledě na to, jestli s námi půjdete, já odsud s tou malou musím. Potřebuju nám vytvořit nový život.“

Zhluboka se nadechl a zase pomalu vydechl.

„Tak mi aspoň řekněte, že mé důvody chápete,“ požádala ho Laurel.

„Nejsem žádný tupec.“

„Je to tedy souhlas? Začneme se poohlížet po něčem ve městě?“

„Ještě si to promyslím,“ pronesl nabručeně. „Co je ta třetí věc k diskuzi?“

„Žádná diskuze nebude. Naučíte mě řídit.“ Když viděla, že se chystá něco namítnout, dodala: „Ještě dnes.“

Kapitola šestá

%

V sobotu odpoledne se do města sjeli lidé z celého kraje. Hlavní třídu ve Foley zaplnily automobily, dodávky a vagóny tažené koňským nebo oslím povozem, přivážející všechno možné od žoků slámy až po dobytek připravený k páření.

Hancockova prodejna smíšeného zboží sídlila ve třípatrové cihlové budově. Hlavní třídě, na níž budova stála, vévodila především její impozantní fasáda. Jednu ze čtyř výkladních skříní vyplňovala pyramida konzervovaného hrášku a mrkve, rozložené role kostkované látky v celé škále barev, stojan s winchesterovkami a otevřený kufr na nářadí, v němž se skvěla sada blyštivých francouzských klíčů.

Bleděmodrou cedulku, umístěnou v dolním rohu vitríny, bylo přes všechno to zboží snadné přehlédnout. Thatcher si jí však všiml a pomyslel si, že tam nejspíš visí už dlouho. Černý inkoust stačil vyblednout dohněda, nicméně vytištěná slova na kartičce šlo stále přečíst. „Pokoj k pronájmu svobodné osobě. Pekanová ulice č. 312.“

Thatcher si odchytil muže, který se právě chystal vejít do prodejny. Měl tlusté, povislé tváře a vypadal poměrně zámožně. V jedné knoflíkové dírce vesty měl zavěšené kapesní hodinky na zlatém řetízku.

„Promiňte,“ oslovil ho Thatcher a ukázal na cedulku ve výloze. „Mohl byste mi poradit, kterým směrem se ta adresa nachází?“

Muž od něj o krůček poodstoupil a přeměřil si ho pohledem. „Jste ve městě nový?“

„Právě jsem přijel.“

Gentleman znovu pohlédl na cedulku. „A podle všeho tu hodláte zůstat.“

„Než bude potřeba se přesunout dál.“

„A co vás sem přivádí?“

Thatcherovi se jeho nadřazené vyzvídání ani za mák nelíbilo, klidným hlasem však odvětil: „Soukromé zále-žitosti.“

Muž se nesouhlasně zachmuřil, nicméně mu pokynul k chodníku. „Tři bloky tudy. Na Crockettově ulici se dejte doprava. Na Pekanovou je to další dva bloky a pak vlevo.“

„Díky.“

Thatcher se na pozdrav dotkl krempy svého klobouku a vydal se daným směrem. Něco na tom muži ho přimělo, aby se po něm nenápadně ohlédl. A samozřejmě, chlapík ho nepřestával s nedůvěrou ve tváři sledovat. Thatcher nechápal proč, ale vrásky si z toho nedělal.

Pekanová ulice měla příznačný název. Předzahrádku u domu číslo 312 zastiňovalo skutečně několik ořechovců. Dům měl bílou fasádu a černé okenice. Podbití střechy bylo honosně nazdobeno. K jedné straně verandy, která se táhla po celé šířce domu, byla připevněna mřížka s rudými popínavými růžemi.

Pozemek byl ohraničen laťkovým plotem a dům tak budil dojem ideálního rodinného prostředí. V místě, kde se sbíhal plot a kamenem vykládaný chodníček vedoucí k domu, visela na kovovém sloupku cedulka, na níž bylo ozdobným černým písmem napsáno: „MUDr. Gabriel Driscoll.“ Pod cedulkou se pohupovala další vývěska, přichycená k té horní dvěma malými mosaznými háčky: „Na návštěvě u pacienta.“

Okamžitě pochopil, že si pokoj v takovém domě dovolit nemůže. Příliš nóbl. Sháněl poněkud skromnější typ ubytování. Právě se chystal obrátit čelem vzad, když se otevřely prosklené vchodové dveře a v nich se objevila žena s kropicí konví v obou rukou.

Přiložila konev k fialovým rostlinám kvetoucím v proutěném stojánku hned vedle dveří. Všimla si Thatchera a přátelsky se na něj usmála. „Dobrý den.“

Uctivě smekl klobouk. „Dobrý den, madam.“

Rozhlédla se na obě strany ulice, jako by přemýšlela, kde se tam ten muž vzal a jak jejich dům našel, obdobně jako předtím Laurel Plummerová.

„Pan doktor je právě u pacienta,“ vysvětlila.

„Já nehledám doktora. Přišel jsem ohledně toho pokoje k pronájmu.“

Úsměv na její tváři ochabl. „Ach.“

Sehnula se, aby odložila konev na podlahu, otřela si dlaně do zástěry a pak se napřímila. Byla v jiném stavu. Thatcher odhadoval, že do termínu porodu nemá daleko.

„Zapomněla jsem, že tam ta cedulka stále visí.“ Z její výslovnosti znatelně zazníval německý přízvuk. „To ubytování už není volné.“ Rozpačitě si pohladila těhotné bříško.

„Aha. Nejspíš by stejně bylo mimo mou ligu. I tak vám děkuju.“ Nasadil si klobouk zpět na hlavu a chystal se odejít, když žena vyhrkla: „Počkejte. Něco vám přinesu jako poděkování, že jste vážil takovou dálku.“

Suše se pousmál. „Nic mi nedlužíte, madam.“

„Ale ne, počkejte. Prosím.“

Její nadšená prosba ho přiměla se zastavit. „Dobrá.“

Zářivě se usmála. „Pojďte na verandu. Budu hned zpátky.“ Konev ponechala na místě a odchvátala dovnitř.

Thatcher otevřel branku a vešel na chodníček vedoucí k domu. Zastavil se pod schody k verandě a cestovní tašku si odložil na zem. Pozvedl opět svůj klobouk a přidržel si jej mezi prsty, zatímco se rozhlížel kolem sebe.

Dům naproti Driscollovým byl srovnatelně velký a v podobném architektonickém stylu. Očividně jej obýval nějaký slídil. Všiml si totiž pohybu krajkové záclonky v jednom z předních oken.

Po krátké chvilce vyšla žena opět z domu, protáhla se skrz síťované dveře a spokojeně pokývala hlavou, čímž se jí podél obličeje rozhoupaly vlnky světlých vlasů. „Čerstvě upečené máslové sušenky. Pojďte.“

Nechal klobouk položený na svém zavazadle a vystoupal nahoru po schodech. Přišla mu naproti téměř přes půl verandy a natáhla k němu ruku s talířkem. Byl porcelánový a zdobený tradičním krajkovým motivem. Na talířku ležely dvě velké čtvercové sušenky a z jejich vůně se Thatcherovi sbíhaly sliny. Poslední zbytky čedaru a krekrů snědl během té osmikilometrové cesty od Plummerových, na dlouho mu ale žaludek nezaplnily.

„Vy jste paní Driscollová?“

„Mila Driscollová, ano.“

„Thatcher Hutton.“

„Pane Huttone. Nabídněte si.“ Přistrčila mu talířek.

„Děkuju, madam.“

Vzal si jednu ze sušenek a zakousl se do ní. Byla křehká, plná másla, sladká a ještě teplá, očividně čerstvě vytažená z trouby. Polkl sousto a pokrm jí pochválil: „Vynikající.“

„Jsou manželovy oblíbené.“

Měla kulatou a narůžovělou tvář, lesknoucí se potem, který si otřela cípem zástěry s motivem červeno-žlutých jablíček, lemovaným kanýrem. Když se usmívala, celá tvář se jí při tom rozzářila.

Pomyslel si na napjatý výraz tváře Laurel Plummerové. Nedovedl si představit, že by tak ochotně rozdávala úsměvy nebo nosila takovou veselou zástěru. „Ordinace vašeho pana manžela je přímo v domě?“

„Ano, v předním salónku.“ Kývla hlavou k vysokému arkýřovému oknu, funkčnímu a zároveň dekorativnímu.

„Pomáháte mu s pacienty?“

„Ne. To bych nesvedla.“

Její veselé modré oči náhle posmutněly, když si všimla jeho cestovní tašky, pocházející podle všeho z americké armády. Byla řádně obnošená, patrně z cesty do války a zpět.

I předtím, než se do války zapojila Amerika, byly osoby německého původu podezřívány a nenáviděny, i když s celou válkou neměly co do činění. Z přízvuku Mily Driscollové byl původ zřejmý. Thatcher si dovedl představit, že se ženě dostávalo silné, nespravedlivé ostrakizace.

K válce ani jeho vojenské službě se nevyjadřovala, místo toho se muže zeptala, zda se do Foley stěhuje natrvalo.

„Ne, madam. Jen na krátkou dobu.“

Během posledního kilometru dnešní cesty se rozhodl, že jízda načerno nákladními vlaky s sebou nesla rizika, jež neměl potřebu znovu podstupovat. Nejlepší možností se momentálně jevilo vydělat dostatek peněz, aby si mohl pořídit regulérní lístek na vlak, a nechat se zavézt co nejblíž k Hobsonovu ranči na severu Texasu, v regionu Panhandle.

Než ho vláda Spojených států povolala do války, Henry Hobson mu řekl: „Ne že se tam necháš zmrzačit nebo zabít. Tvoje práce tady na tebe počká.“

Thatcher mu slíbil, že se vrátí, jenže armáda ho držela v Německu ještě déle než rok po příměří, a tak mu návrat domů trval déle, než předpokládal. Teď byl konečně na cestě a nemohl se dočkat, až bude moct zase žít jako dřív.

Než stihne našetřit peníze na lístek, zabere mu to přinejmenším pár týdnů, a tak hledal místo, kde by se mohl najíst a složit hlavu. Maximálně na měsíc. Proto se potřeboval pustit do práce.

Dojedl sušenku a ocenil hostitelčin um. „To byla vážně dobrota, paní Driscollová.“

„Vezměte si i tu druhou.“

Zprvu se ostýchal, ale dáma by byla jistě zklamaná, kdyby odmítl. Kromě toho se v zákopech, kdy téměř umíral hlady, zařekl, že jídlo jaktěživ neodmítne. „Dobrá. Vydržte momentík.“

Sešel dolů, aby si z torny vytáhl čistý kapesník a nemusel tak sušenku schovávat do toho zkrvaveného, jímž si předtím ovázal ruku.

Dobrotu zabalil, zastrčil do kapsy u kalhot a poté se rozloučil. „Moc vám za tu laskavost děkuju, madam.“

Popadl tlumok za popruh, hodil si ho přes rameno a nasadil klobouk. „Neznáte ve městě náhodou někoho, kdo by měl volný pokoj k pronájmu? Netřeba nic luxusního.“

„Poblíž železnice. Ubytovna i se stravou. Velký žlutý dům.“

„To najdu.“

„Musím požádat pana Hancocka, aby odstranil tu ceduli.“

„Ona není na první pohled vidět. Ani bych si jí nevšiml, kdyby mě na ni někdo neodkázal.“

„Aha, a kdopak to?“

„Dáma jménem Laurel Plummerová. Žije stranou od města.“

„Mladá žena s miminkem?“

„Správně. Dnes ráno jsem šel kolem. Dala mi napít. Zná-te ji?“

„Viděla jsem ji jen jednou. Její holčička měla zánět hrtanu. Přinesla ji k mému manželovi, aby jí dal léky.“

Asi moc nezabraly, pomyslel si Thatcher. „Jak staré je to děcko?“

„Je to ještě kojenec. Malinké.“ Podržela ruce před sebou, aby ukázala velikost zhruba bochníku chleba. „Chudák paní Plummerová byla plná úzkosti.“

Zcela pochopitelně. Žít v takové nechutné díře nemohlo být pro nemocné dítě nic moc. „S jejím manželem jsem se nesetkal. Čím se tu živí?“

„Nemá manžela. Jen tchána.“

Poškrábal se palcem na bradě. „Vážně?“

„Její manžel…“ Zavrtěla hlavou a smutně mlaskla. „Zemřel.“

Páni. Tak to byl tchán, kdo na něj číhal s brokovnicí v ru-ce. Thatcher nedal najevo, že si ho všiml, ale stihl ho zahlédnout, zatímco žena zacházela do temné chatrče.

Tvrdila, že se manžel z války vrátil, a vzhledem k tomu, jak malé to dítě bylo, nejspíš mluvila pravdu. Nemohl si pomoct, aby se nezeptal: „Jak dlouho už je její muž po smrti?“

„Asi dva měsíce? Nebo tři? Říká se…“ Odmlčela se, jako by tu rodinu nechtěla pomlouvat. Thatcher ji k dalšímu hovoru ani nepodněcoval, i když by si byl rád vyslechl víc. Velmi rád by zjistil, co starého pana Plummera vedlo k tomu, že ohrožoval zbraní kolemjdoucí. Snad se jen snažil přehnaně chránit svou ovdovělou snachu a nemocnou vnučku. Pravdou bylo, že cizinec, který se jen tak zničehonic objeví u jejich domu, působí podezřele, natož na tak odlehlém místě.

Paní Driscollová se rozhodla přiblížit mu podrobnosti. „Říká se, že ji tam i s děckem její muž zavezl, a ještě tu noc se zastřelil.“

Prokristapána. Není divu, že působila tak nešťastně a podrážděně.

„Taková tragédie,“ konstatovala žena.

„To vskutku ano, madam.“ Na moment se oba odmlčeli, načež řekl: „Měl bych se jít podívat, jestli na té ubytovně mají volno. Ještě jednou vám děkuju za ty sušenky.“

„Nemáte zač. Hodně štěstí, pane Huttone.“

Smeknul klobouk na pozdrav, a když došel k silnici, udělal to samé i vůči všetečkovi odnaproti, který je zpoza krajkové záclony vytrvale sledoval.

Kapitola sedmá

%

Velká budova poblíž železnice měla skutečně žlutou fasádu. Na denním světle možná vypadala veliká, ale Thatcher usoudil, že křiklavost nátěru má jen odvrátit pozornost od její zchátralosti.

Kdyby plánoval zůstat ve městě déle, rovnou by se na to vykašlal. V duchu si však opakoval, že se jedná jen o dočasný příbytek, který si pravděpodobně bude moct dovolit, a tak u vchodu zazvonil.

Skrz síťované dveře spatřil ženu, která k němu kráčela dlouhou hlavní chodbou. Nebyla právě z těch nejspanilejších dam. Přiblížila se ke dveřím, vlhkou utěrku si hodila přes rameno a nakoukla na něj dveřmi ven. „Ať prodáváte cokoliv, nemám zájem.“

Nebyla ani z těch nejlaskavějších dam. „Já nic neprodávám.“ Sdělil jí, proč přišel, a optal se, zda má volný pokoj.

Párátko, kterým se šťourala mezi zuby, si přehodila do druhého koutku úst. „Jste od drah?“

„Ne, madam.“

„Většina z mejch nájemců je od drah. Jezdí sem a tam na turnusy.“

„Ani já se dlouho nezdržím.“

Otevřela dveře a pokynula mu, ať vstoupí. „Jsem Arleta Mayová. Mám jeden pokoj volnej. Nájem se platí tejdně. Když se odstěhujete dřív, peníze nevracím. Tři jídla denně, ale večeře je studená, sám si musíte posloužit v kredenci.“

Podala mu list papíru, na němž byl nespisovně sepsán domovní řád. Dala mu bezmála deset vteřin, aby si jej stihl pročíst, a pak mu list vytrhla z ruky. „Je to jednoduchý. Žád-ný ženský, žádnej chlast, nadávání, rvačky, ani kouření v posteli. Na plotně mám fazole. Berete to, nebo ne?“

Vzal to. Popošla ke skříňce, kde v jedné zásuvce měla samé klíče, a za peníze odpovídající týdennímu nájmu mu jeden z nich podala. „Třetí patro, číslo dva. Však to najdete sám.“ Odšourala se zpět tam, odkud přišla.

Thatcher vystoupal až do třetího patra. Pokoj číslo dvě splnil jeho očekávání. Matrace umístěná na zrezivělém roštu postele byla uprostřed proležená. Strop pokrývaly vlhké skvrny. Jediné okno v místnosti bylo špinavé tak, že skrz něj téměř nebylo vidět. Zdvihl rám, aby si v pokoji vyvětral.

Na posteli leželo povlečení a složený ručník. Ten si vzal a vydal se do koupelny uprostřed chodby. Odskočil si na toaletu, omyl si ruce i obličej a vrátil se do pokoje, jen aby po-věsil ručník na rám postele a vzal si svůj klobouk.

Když sešel po schodech zase dolů, ucítil z kuchyně vůni vařených fazolí. „Paní Mayová?“ Otočila se k němu se zamračeným výrazem ve tváři. „Nechci vás rušit, odpusťte. Jsou tu ve městě veřejné stáje?“

„U starýho Barkera. Na sever od města, přes most.“

Na vnější straně budovy značené cedulí „Barker a syn, autoopravna a prodejna součástek“ visela reklama na pneumatiky značky Goodyear. Před budovou stála dvě benzinová čerpadla. Thatcher sice teprve přecházel most, ale už cítil pach benzínu. Před budovou servisu i uvnitř postávalo několik zaparkovaných automobilů. Jeden z nich právě opravoval nějaký mladý kluk, oblečený do špinavých montérek bez košile.

„Pan Barker?“

„Ten je tamhle.“ Aniž by na příchozího pohlédl, ukázal si prstem přes rameno.

Thatcher obešel budovu a pod mlékárenským vozem spatřil ležet postaršího muže. Bušil do kovu jakýmsi nástrojem a nadával při tom do všech čertů.

„Pan Barker?“

Muž vyklouzl zpod vozu a zaclonil si oči před světlem. „Jo?“

„Thatcher Hutton.“ Přešel k němu, sklonil se a podal mu ruku.

„Na to se vykašlete. Mám umazané ruce.“ Zatímco Barker vstával, vytáhl z kapsy montérek červený hadřík a ruce si očistil. „Co pro vás můžu udělat?“

„Vy prý máte konírnu?“

Barker kývnul hlavou směrem k velké, asi třicet metrů vzdálené stodole. „Koně chovám, dělám jim podkovy, hřebelcuju, cokoliv byste potřeboval.“