Přeložil Jiří Jaňák

Copyright ©2022 by Alexene Farol Follmuth

All Rights Reserved

Copyright ©2023 for the Czech translation by Jiří Jaňák

Copyright © 2023 for Interior illustrations by Little Chmura

Copyright ©2023 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-242-9496-4

Mému talismanu,

Henrymu Atlasovi

KLÍČOVÉ OSOBY

CAINE, TRISTAN

Tristan Caine je synem Adriana Caina, vůdce čarodějného kriminálního syndikátu. Nesnáší, když je představen jako syn svého otce. Popravdě řečeno nesnáší mnoho dalších věcí. Narodil se v Londýně a po absolvování Londýnské školy magie pracoval nějaký čas v roli rizikového kapitalisty ve společnosti Wessex Corporation. Také je odcizeným bývalým snoubencem Eden Wessexové. Sice se vzdělával jako iluzionista, ale jeho skutečné nadání je zahaleno tajemstvím, byť zřejmě zahrnuje schopnost iluze prohlédnout (viz také: kvantová teorie; čas; iluze – prohlédnutí iluzí; komponenty – magické komponenty). Dle vyřazovacích podmínek Alexandrijské společnosti měl Tristan za úkol zabít Calluma Novu. Z důvodů zdánlivě souvisejících se svědomím však neuspěl.

FERRER DE VARONA, NICOLÁS (může odkazovat na DE VARONA, NICOLÁS nebo DE VARONA, NICO)

Nicolás Ferrer de Varona, obecně zvaný Nico, se narodil v Havaně na Kubě a v mladém věku byl odeslán do Spojených států, kde později promoval na prestižní Univerzitě magických umění v New Yorku. Je neobyčejně nadaným fyzikálem, vládnoucím několika schopnostmi mimo rámec svého nadání (viz také: litosférické sklony; seismologie – tektonika; tvaroměna – lidé na zvířata; alchymie; odvary – alchymistické). Nico navázal těsné přátelství s kolegy studenty z UMU Gideonem Drakem a Maximilianem Wolfem, a navzdory dlouhodobému nepřátelství také spojenectví s Elizabeth „Libby“ Rhodesovou. Ačkoli je zručným bojovníkem beze zbraní, přesto nakonec nedokázal ztrátě svého spojence zabránit.

KAMALIOVÁ, PARISA

O raném životě či skutečné identitě Parisy Kamaliové není k dispozici mnoho informací, pomineme-li celou řadu spekulací (viz také: krása, prokletí – Calluma Novy). Narodila se v Teheránu v Íránu a studovala na École Magique de Paris. Je nesmírně schopnou telepatkou s celou řadou známostí (Tristan Caine; Libby Rhodesová) a experimentů (čas – mentální chronometrie; podvědomí – sny; Dalton Ellery). Vložit v ni svou důvěru je krajně nemoudré. Nepochybně tak ale učiníte.

MORIOVÁ, REINA

Víme-li o Parise Kamaliové málo, pak o Reině Moriové víme ještě méně. Ne že bychom vyhlašovali nějakou soutěž, ale kdyby tomu tak bylo, Reina by ji vyhrála. Narodila se v japonském Tokiu s ohromným naturalistickým nadáním, místo toho si však za alma mater zvolila Ósacký magický institut, kde studovala klasickou literaturu se zaměřením na mytologii. Jen pro Reinu planeta Země plodí ovoce a matka příroda rozmlouvá jenom s ní. Zajímavostí také je, že dle Reinina názoru sama vládne ještě dalšími talenty (viz také: zesílení – energie; bojové zkušenosti – Nico de Varona).

NOVA, CALLUM

Callum Nova, dítě jihoafrického mediálního konglomerátu, je manipulátorem, jehož schopnosti zasahují do metafyzična – stručně řečeno empat. Rodištěm mu je Kapské město v Jihoafrické republice. Studoval na Helénistické univerzitě magických umění, pak začal pracovat pro rodinnou firmu v lukrativním prostředí prodejů medeiánské kosmetiky a iluzí. Jen jediná osoba na světě ví jistě, jak Callum doopravdy vypadá. Naneštěstí pro Calluma ho tato osoba chtěla zabít. Naneštěstí pro Tristana to nechtěla dost (viz také: zrada, není osudu jistějšího než).

RHODESOVÁ, ELIZABETH (může odkazovat na RHODESOVÁ, LIBBY)

Elizabeth „Libby“ Rhodesová je nadaná fyzikálka. Narodila se v Pittsburghu, Pensylvánie, USA, a její dětství poznamenala smrt starší sestry Katherine. Studovala na Univerzitě magických umění v New Yorku, kde se potkala se svým rivalem (z něhož se později stal spojenec) Nicolásem „Nicem“ de Varonou a bývalým přítelem Ezrou Fowlerem. Jako rekrut Společnosti provedla několik zajímavých experimentů (viz také: čas – čtvrtý rozměr; kvantová teorie – čas; Tristan Caine) a absolvovala pár morálních kotrmelců (Parisa Kamaliová; Tristan Caine) předtím, než zmizela. Zprvu ji kolegové měli za mrtvou. Její současné místo pobytu je neznámé (viz také: Ezra Fowler).

PRO DALŠÍ ČTENÍ

ALEXANDRIJSKÁ SPOLEČNOST

Archivy – ztracené vědění

Knihovna (viz také: Alexandrie; Babylon; Kartágo; staré knihovny – islámské; staré knihovny – asijské).

Rituály – zasvěcení (viz také: magie – obětování; magie – smrt)

BLAKELY, ATLAS

Alexandrijská společnost (viz také: Alexandrijská společnost – novici; Alexandrijská společnost – správci)

Dětství – Londýn, Anglie

Telepatie

DRAKE, GIDEON

Schopnosti – neznámé (viz také: lidská mysl – podvědomí)

Tvor – poddruh (viz také: taxonomie – tvor; druh – neznámý)

Kriminální vazby (viz také: Eilif)

Dětství – Cape Breton, Nové Skotsko, Kanada

Vzdělání – Univerzita magických umění v New Yorku

Specializace – Cestovatel (viz také: snové říše – navigace)

EILIF

Spojenectví – neznámé

Potomstvo – (viz také: Gideon Drake)

Tvor – mořská mytologická bytost (viz také: taxonomy – tvor; mořské báje – mořské panny)

ELLERY, DALTON

Alexandrijská společnost (viz také: Alexandrijská společnost – novici; Alexandrijská společnost – výzkumníci)

Animátor

Známé vztahy (viz také: Parisa Kamaliová)

FOWLER, EZRA

Schopnosti (viz také: cestování – čtvrtý rozměr; fyzik – kvantum)

Alexandrijská společnost (viz také: Alexandrijská společnost – nezasvěcený; Alexandrijská společnost – vyřazení)

Dětství – Los Angeles, Kalifornie

Vzdělání – Univerzita magických umění v New Yorku

Známá spojenectví (viz také: Atlas Blakely)

Předchozí zaměstnavatelé (viz také: UMU – poradci)

Osobní vztahy (viz také: Libby Rhodesová)

Specializace – cestovatel (viz také: čas)

PRINC

Animátor – obecný

Identita (viz také: identita – neznámá)

Známé vztahy (viz také: Ezra Fowler, Eilif)

ALEXANDRIJSKÁ SPOLEČNOST

SPOLEČNÉ STUDIUM

PRVNÍ ROČNÍK

Nařízení:

Kandidáti na post noviců Alexandrijské společnosti se vší pečlivostí přispějí novým a inovativním výzkumem do zdejších archivů. Také budou po celou dobu pobytu o archivy pečovat a chránit je až do chvíle, kdy uspokojivě naplní podmínky zasvěcení.

Hlavní curriculum:

Prostor

Čas

Myšlenka

Záměr

Další studijní detaily budou následovat v závislosti na podmínkách zasvěcení.

Moduly prvního ročníku a dokončení podmínek zasvěcení musí být splněny nejpozději 1. června.

DRUHÝ ROČNÍK

Každý ze zasvěcenců musí přispět do archivu stěžejní studijní prací dle vlastní volby.

Nezávislé studijní návrhy:

Minimální požadavky označené

Titul objektu výzkumu :

Cíle:

Metodologie (seznam všech relevantních textů):

Harmonogram

Dokončení Návrhu: předpokládaný harmonogram pro sběr, studium a/nebo analýzu všech potřebných dat musí být odevzdán nejpozději k 1. červnu.

Podpis zasvěcence:

Schválil:

Atlas Blakely

POČÁTEK

Gideon Drake si zastínil oči před rudě žhnoucím sluncem a přeletěl pohledem zčernalé, spálené kopce. Vzduch mezi oblaky prachu se chvěl vedrem. Neviděl moc daleko, ale kam dohlédl, tam viděl poletovat malé kousky prachu, podobné třepotavým můrám. Kouř byl hustý a dusil v hrdle. Být něco z toho skutečné, byl by opravdu ohrožen na životě.

Jenže nebylo, a proto mohl zůstat v klidu.

Podíval se na černého labradora po svém boku, zamyšleně se zamračil a znovu přeletěl pohledem neznámý výjev před sebou, zatímco si přes ústa přetáhl tričko ve snaze vytvořit tenkou vrstvu alespoň částečně dýchatelného vzduchu.

„To je skutečně zajímavé,“ zabručel si pro sebe.

Ve snových říších k podobným spalujícím požárům občas docházelo. Říkal jim „eroze“, ačkoli kdyby se někdy měl setkat s někým podobným, jako je on, pak by ho vůbec nepřekvapilo, kdyby už měly nějaký pořádný a zažitý název. Docházelo k nim poměrně často, ale nikdy nebývaly tak... plamenné.

Kdyby měl Gideon životní filozofii, nejspíš by to byla tato: nemá cenu si zoufat.

Těžko říct, co bylo pro Gideona Drakea skutečné a co ne. Jeho vnímání snové pustiny se mohlo podstatně lišit od spáče, který ji vysnil. Požáry Gideonovi neodbytně připomínaly poučku, kterou pochopil už dávno: pokud opravdu chcete, najdete zkázu kdekoli.

„Tak pojď, Maxi,“ vybídl psa, který byl čirou náhodou i jeho spolubydlící. Max začenichal a nesouhlasně zakňučel, zatímco kráčeli k západu. Oba však chápali, že sny jsou Gideonovým královstvím a tím pádem má v rozhodnutí o směru putování poslední slovo.

Magicky vzato, snové říše byly součástí kolektivního podvědomí. Vstoupit na samotný krajíček mohl každý člověk, ale jen málokdo jimi uměl procházet jako Gideon.

Rozpoznat hranici oddělující vědomí dvou osob si žádalo poměrně specifické nadání, a Gideon – který se v dynamicky proměnlivých říších snů orientoval stejně dobře jako námořník v mořských proudech – své dovednosti přivedl takřka k dokonalosti, protože ze snů poslední dobou prakticky nevycházel.

Vnějšímu světu nastavoval tvář docela obyčejného člověka trpícího nespavostí. K pochopení jeho magického nadání však vedla křivolaká stezka. Hranice mezi vědomím a podvědomím pro něj byla nesmírně tenká – tolik alespoň chápal on sám. Dokázal ve snech určit přesně místo i čas, ale díky schopnosti toulat se sny měl občas potíže třeba absolvovat normální snídani. Někdy mu přišlo, že patří spíš do snů než do světa bdění. Díky této somnambulní vadě ale mohl využívat limitů, které druhé omezovaly. Normální člověk například dokázal ve snu létat, ale dobře přitom věděl, že jenom sní a že ve skutečném světě létat neumí. Gideon Drake na druhou stranu létat uměl, tečka. Jen nedokázal pokaždé říct, zda přitom sní či bdí.

Technicky vzato nebyl ve snech mocnější než druzí. Tělesné limity se dost podobaly telepatii – žádná magie seslaná ve snu ho nedokázala trvale poranit, pokud jeho tělesná schránka neutrpěla třeba záchvat nebo mrtvici. Bolest ve snech cítil úplně stejně jako všichni – smyšlenou a zapomenutou hned po probuzení. Samozřejmě za předpokladu, že nebyl pod značným tlakem, díky kterému by mohl utrpět některou z výše uvedených reakcí... ale s tím si hlavu nikdy nelámal. Podobné starosti si dělával Nico.

Při vzpomínce na Nica Gideon pocítil obvyklý nával nejisté bolesti, jako když si třeba zapomenete jednu botu, a přesto šlapete dál napůl bosý. Poslední rok se učil (do jisté míry úspěšně dle toho, jaký měl zrovna den) nevšímat si jeho a Maxovy nepřítomnosti. Zprvu to šlo těžko; myšlenky na Nica se mu vracely takřka reflexivně, podobné svalové paměti a bez jakéhokoli varování, a často mu nečekaně narušily cestu. Občas, když mu myšlenky zalétly k Nicovi, letěl s nimi i Gideon sám.

Přínosem a zatracením známosti s Nicem de Varonou nakonec byl fakt, že na něj člověk nedokázal lehce zapomenout, ani ho nechat být. Odloučení se podobalo ztrátě končetiny: necítili jste se jako celý člověk, ačkoli fantómové bolesti vám občas poskytly užitečné informace.

Gideon popustil uzdu citům, které (za jiných okolností) držel pevně pod kontrolou, a k vlastní úlevě pocítil ochotnou změnu snového světa pod nohama. Noční můra pomalu upadla v zapomnění a uvolnila místo Gideonovým vlastním snům, takže mohl následovat tu nejpřirozenější stezku: svou vlastní.

Zatímco myslí bloudil, dým ze snu pomalu mizel a Gideon s Maxem brzy zjistili, že cestují vědomou představou času a prostoru. Místo spálené země cítili slabý závan popcornu a průmyslových pracích prášků – neodmyslitelné stopy kolejí UMU.

A s nimi se objevila náctiletá tvář, kterou Gideon znával.

„Já jsem Nico,“ představil se rozcuchaný chlapec s divokým pohledem, jehož tričko bylo na jedné straně pomačkané od objemné tašky. „Ty jsi Gideon? Vypadáš vyčerpaně,“ rozhodl se po chvíli, když hodil tašku pod druhou postel a rozhlédl se pokojem. Pak ještě dodal: „Kdybychom obě postele srazili dohromady, měli bychom tu hned víc místa, nemyslíš?“

Šlo o vzpomínku, nebo o sen? Gideon Drake netušil.

Vliv Nicovy přítomnosti na náladu v místnosti šel jen špatně vyjádřit slovy a Nico sám si ho zřejmě nevšiml. Gideon ve slabém klaustrofobickém záchvatu ze sebe dokázal vysoukat jen: „Nejsem si jistý, zda smíme hýbat nábytkem. Ale můžeme se asi zeptat?“

„To jo, jenže dotaz jen sníží naše naděje na kladnou odpověď.“ Nico se odmlčel a znovu si Gideona prohlédl. „Co to máš mimochodem za přízvuk? Francouzský?“

„Tak trochu. Akádský.“

„Z Québecu?“

„Těsně vedle.“

Nicův úsměv se ještě rozšířil: „No skvěle. Už dlouho si chci rozšířit lingvistické obzory. Už přemýšlím hlavně v angličtině a potřebuji změnu. Nikdy nevěř dichotomii, to je má zásada. Ale zpět k podstatným věcem: chceš spát dole, nebo nahoře?“ Gideon zamrkal.

„Vyber si,“ vysoukal ze sebe.

Nico jediným mávnutím ruky přerovnal v okamžiku nábytek s takovou lehkostí, že Gideon rázem zapomněl, jak místnost vůbec předtím vypadala.

Gideonovi ve skutečnosti velmi rychle došlo, že pokud někde nebylo místo, Nico si ho velmi rychle udělal. Pokud věci dlouho ubíhaly neměnným tempem stejným směrem, brzy je narušil. Představenstvo UMU došlo k závěru, že veškeré komplikace spojené s Gideonovou přítomností lze vyřešit prostou nálepkou „potřebuje asistenční službu“. Na základě všech poznatků, které o svém novém spolubydlícím získal během těch několika krátkých chvil po setkání, došel Gideon k zneklidňujícímu názoru, že Nico zrnko pravdy dříve či později odhalí.

„Kam chodíváš?“ potvrdil vzápětí Nico Gideonovy domněnky jediným dotazem. „Myslím, když spíš.“

To už uběhly dva týdny z nového školního roku. Nico právě slezl z horní postele a probudil ho. Gideon ani netušil, že spí.

„Trpím nespavostí,“ zabručel neochotně.

„Blbost,“ zavrtěl Nico hlavou.

Gideon na něj zíral, a přitom mu táhlo hlavou, že mu nemůže nic říct. Sice se nebál, že by se z Nica vyklubal nějaký lovec tvorů nebo osoba nastrčená jeho matkou (ačkoli obě možnosti skutečně připadaly v úvahu), jenže jakmile se přiznal, lidé na něj pokaždé začali koukat jinak. Gideonovi se příčila ta chvíle, kdy všichni začínali docházet k názoru, že něco – celá řádka něčeho – v něm je jistým způsobem odpudivé. Byla to instinktivní reakce; kořist reagující na hrozbu. Boj nebo útěk.

Nemůžu nikomu nic říct, myslel si Gideon, zvláště tobě ne.

„Je v tobě něco divného,“ pokračoval Nico věcně. „Ne špatného. Jen divného.“ Založil si ruce na prsou a znovu se zamyslel. „Copak to asi může být?“

„Už jsem říkal. Nespavost.“

Nico obrátil oči v sloup: „Menteur.“

Lháři. Takže to se studiem francouzštiny myslel opravdu vážně.

„Jak se španělsky řekne ,drž hubu?'“ zeptalo se ve skutečnosti Gideonovo mladší já, a Nico se na něj usmál způsobem – jak se Gideon dověděl až po čase – krajně nebezpečným.

„Vylez z peřin, Hajajo,“ strhl z něj pokrývku. „Půjdeme ven.“

Max zpět v přítomnosti dloubl Gideona nosem do kolene dost silně na to, aby zaškobrtl. „Díky,“ řekl a potřesením hlavy se snažil zbavit své vzpomínky. Kolejní pokoj ustoupil a nahradila jej zničená krajina lemovaná vzdálenými hořícími kopci. Max si ho s očekáváním prohlížel.

„Nica najdeš tímhle směrem,“ ukázal Gideon hustým, doutnajícím křoviskem.

Max se zatvářil pochybovačně.

„No tak fajn,“ povzdechl si a přičaroval míček, který hodil do lesa. „Přines.“

Míček za letu začal zářit a osvětlil okolní les slabou, ale útěšnou září. Max se na něj ještě jednou naštvaně podíval, ale pak se rozběhl cestou, kterou vytvořilo Gideonovo kouzlo.

Každý měl ve snech kouzla. Hranice neurčovaly ani tak fyzikální zákony, jako spíš sám snílek. Gideon, jakožto tvor neustále se potácející mezi vědomím a nevědomím, nebyl realitou příliš spoután. (Pokud přesně nevíte, kde končí a začíná nemožné, tak vás samozřejmě nijak nesvazuje.)

Fakt, zda Gideon měl magii v krvi nebo byl sám kouzelný, byl předmětem nekonečných diskuzí. Nico tvrdošíjně trval na první možnosti, ale Gideon sám si nebyl tak jistý. V hodinách nebyl schopen ani průměrných magických výkonů, kvůli čemuž se držel hlavně teoretických studií, proč a jak magie existuje. Nico jako fyzikál viděl svět jako pseudoanatomickou konstrukci, zatímco Gideon viděl svět spíše jako datový cloud. Snové říše konec konců nebyly ničím jiným než sdíleným prostorem lidských zkušeností.

Skutečný Nico se blížil, a hořící lesy rychle ustoupily úzké, prázdné pláži. Gideon se sehnul, prohrábl prsty písek a pak do něj na zkoušku ponořil celou ruku. Tady nic nehořelo, ale ruka mu okamžitě zmizela v písku až po rameno. Max tiše, varovně zavrčel.

Gideon ruku vytáhl a podrbal ho za ušima.

„Radši zůstaň tady,“ navrhl. „Vrátím se pro tebe zhruba za hodinu.“

Pes tiše zakňučel.

„Jo, jo, budu si dávat pozor. Už mluvíš skoro jako Nico, víš?“

Odpovědí mu bylo zaštěkání.

„No tak jo, dobrá, beru to zpátky.“

Zašklebil se, klekl si do písku a znovu do něj ponořil ruku. Tentokrát se však opřel do písku na tak dlouho, dokud mu nepohltil celé tělo a nedovolil mu proklouznout na druhou stranu. Okamžitě pocítil změnu v tlaku, z vysokého na nízký, a po hlavě spadl na další písek: z nebes se skutálel po jedné z mnoha písečných dun na vyprahlé poušti.

Skončil tváří v hromadě písku a chvíli trvalo, než jej všechen vyplivl. Nebyl milovníkem přírody, protože za život nepožil příliš mnoho jejích sladkých plodů. Bylo na světě co horšího než písek? Ano, určitě, ale i tak. Považovat jeho účinky za nechutné nebylo příliš neobvyklé. Už teď ho měl všude – za ušima, mezi zuby, ve vlasech. Necítil se zrovna nejlépe, ale jako vždy – nemá cenu si zoufat.

Vyhrabal se na nohy a v nekonečném pásu písku, který mu sahal až po kolena, se snažil udržet rovnováhu. V očekávání se rozhlédl po okolních dunách. Nevěděl, co čekat. Pokaždé to bylo jiné.

Zabzučení v pravém uchu jej přimělo se s výkřikem ostře otočit (nebo se o to alespoň pokusit) a slepě mávnout vzduchem. Cokoli, jen ne komáry – Gideon nemohl hmyz vystát. Další zabzučení, které se pokusil zaplácnout, ale tentokrát ucítil v předloktí bodnutí. Hned se kolem něj vytvořila podlitina a z ranky vypučela kapka krve. Prohlédl si poranění zblízka, a pak z něj odmetl kovový exoskelet a nepatrnou stopu po střelném prachu.

Ale. Tak žádný hmyz.

Poznání příští překážky bylo obvykle smíšené s úlevou, protože nyní měl k dispozici možnosti naplánovat si obranu. Občas byl vstup do tohoto konkrétního podvědomí taktickou nutností. Někdy se zde bojovalo, občas skončil v bludišti. Tu a tam musel utíkat z místností a bojovat – podobným případům dával vzhledem ke svému přirozenému nadání vyhýbat se (alespoň do dneška) smrti a všem jejím společníkům z Apokalypsy přednost. Jindy šlo jen o to přežít palčivé pouštní podnebí, což bylo otázkou sice prosté, ale šílené vytrvalosti. Gideon ve snech nemohl zemřít – to ostatně nikdo – ale trpět mohl. Mohl cítit strach nebo bolest. Občas test spočíval jen v tom, že prostě zatnete zuby a vydržíte.

Tenhle sen však naneštěstí bude úplně jiný.

Ať už na něj pálily jakékoli malé zbraně, byly příliš drobné, než aby se jim mohl účinně vyhnout, a příliš rychlé, než aby s nimi mohl bojovat – nejspíš nešlo o nic, co bylo vyrobeno na Zemi nebo bylo ovládané lidmi.

Přijímal zásahy jako nevyhnutelné kousance, jimiž byly. Ponořil se do větru a zavřel před palčivou záplavou písku oči. Vanul mu do otevřených ran a ruce mu smáčela krev. Úzkou škvírou mezi víčky je dobře viděl, jasné a celkem neškodné, ale přesto ošklivé. Stopy po krvi mu připomínaly sochy mučedníků a svatých.

Ať už za touhle obranou stojí jakýkoli telepat, nepochybně spadá do kategorie nejhorších, ba přímo otřesných sadistů.

Něco ho trefilo do krku a zůstalo mu trčet v hrdle. Okamžitě se začal dusit. Přitiskl si ruce na zranění a snažil se přimět vlastní tělo k rychlejší regeneraci. Sny nebyly skutečné a jeho zranění zrovna tak – jedinou skutečností byla námaha, kterou absolvuje bez mrknutí oka. Věděl, že dokáže překonat vše možné i nemožné. Hluboko v srdci totiž dobře tušil, že jeho píle je opodstatněná. Nejen oprávněná. Byl to dluh.

Vítr nabral na síle a písek mu oslepoval oči a plnil ústa a každý záhyb pokožky. Gideon se poddal bolesti a zaječel – pravěkým řevem. Řevem, kterým oznamoval, že se vzdává. Ječel a ječel a snažil se skrze své utrpení dát patřičně najevo kapitulaci, jakési tajné heslo. Správnou frázi. Něco jako raději zemřu, než abych se vzdal, ale nic uvnitř hradeb se mě nemusí bát.

Jsem jen bolestí zmítaný muž. Jsem pouhý smrtelník s poselstvím.

Muselo to zabrat, protože hned jak mu došel bolestným a prosebným řevem dech, země mu pod nohama povolila. Se srkavým zvukem se náhle svezl do prázdné místnosti.

„Bezva, tak jsi tady,“ zvedl se Nico s hmatatelnou úlevou a přistoupil k mřížím telepatických kouzel, jež je oddělovaly. „Myslím, že jsem snil o pláži nebo o něčem podobném.“

Gideon si bezděčně prohlédl ruce, zda na nich nebudou stopy písku či krve, a také se cvičně nadechl a zase vydechl, aby si ověřil funkci plic. Vše se zdálo být v pořádku. To znamenalo, že po sto osmnácté prošel ochrannými kouzly Alexandrijské společnosti.

Každý pokus byl o něco horší než předchozí. Ale pokaždé to stálo za to.

Nico se s obvyklou dávkou samolibosti opřel o mříže. „Vypadáš skvěle,“ poznamenal hravě. „Jako vždy téměř odpočatě.“

Gideon obrátil oči v sloup.

„Jsem zde,“ potvrdil a pak, protože právě to sem přišel oznámit, dodal: „a myslím, že brzy najdu Libby.“

Paradox:

Pokud je moc věcí, kterou můžeme uchopit, pak musí mít schopnost ovládat. Jenže moc nemá rozměr ani váhu. Moc je souvislá. Je parabolická. Řekněme, že se vám dostane určité moci, díky které vzroste vaše schopnost akumulovat více moci. Vaše kapacita naroste exponenciální úměrou k moci, již jste získali. Ziskem moci se tak stáváte čím dál bezmocnějším.

Pokud je tedy někdo tím bezmocnější, čím více moci má, jde přitom o moc, nebo o něj samého?

I.

MÁMENÍ

LIBBY

Ve chvíli, kdy ji Ezra Fowler opustil, se vyjasnily dvě věci.

Tou první byl fakt, že pokoj – se spartánskou postelí a úhledně složeným prádlem a urovnanými balíčky s jídlem – byl určen k přežití celých měsíců, neřkuli let.

Tou druhou bylo poznání, že plánovaným obyvatelem měla být Libby Rhodesová osobně.

EZRA

Myslel, že mu odpustí.

A i kdyby neodpustila, vždycky tu byla možnost zničit svět rukou Atlase Blakelyho.

Snad by tedy bylo lepší o odpuštění nežádat.

II.

ZASVĚCENCI

REINA

VČERA

Šest jich téměř na den přesně před rokem překročilo práh honosného sídla Alexandrijské společnosti s vidinou prchavého příslibu moci. Veškeré vědění světa pod jednou střechou. Celoživotní prestiž korunovaná privilegiem přístupu k největším tajemstvím vesmíru.

Stačilo jen přežít rok do zasvěcení.

Onen cíl je spojoval – stejně jako celý rok událostí, během kterého se pomalu měnili a mutovali – takže po jeho uplynutí na místo šestice byl nezvratný celek.

Nebo něco podobného.

Reina se rozhlédla a přemýšlela, jak dlouho jejich jednota vydrží. Sama jí dávala maximálně hodinu. Už teď se nálada měnila, a to Atlas Blakely, jejich takzvaný správce, teprve vešel do místnosti maleb a beze slova se rozhlédl.

Nico de Varona sebou vedle Reiny jako obvykle nervózně šil. Očima těkal z Atlase na okolní výzdobu a zpět. Tristan Caine za nimi vše v tichosti sledoval. Koutkem oka postřehla, že se Parisin výraz při spatření správce v nejmenším nezměnil, zatímco Callum Nova za Parisinými zády o Atlasův příchod ani nejevil zájem. Stál stranou od ostatních s pozvednutou bradou, čímž se nejspíš snažil naznačit, že myslí na jiné věci.

„Pokuste se představit si veškeré následující události jako hru,“ navrhl Dalton Ellery, obrýlený výzkumník, v současné době plnící roli správce zasvěcení. Kývl Atlasovi na pozdrav a pak znovu promluvil k pětici opírající se o knihovnu. Na jeho pobídku se poslušně podívali do středu místnosti.

Veškerý nábytek byl s výjimkou řady obyčejných jídelních křesel vystěhován.

Pět jich stálo v kruhu v pravidelných rozestupech čelem k prázdnému místu ve středu.

Ztráta šestého člena už tou dobou poněkud otupěla. Pořád však byla hmatatelná. Podobala se starému zranění z boje, které člověka trápilo jen za deště; nepřítomnost Libby Rhodesové s řadou nervózních tiků se nad pěti zbylými medeiány vznášela jako přízrak slibu, který si dali. Libbyina nepřítomnost tepala v samotném srdci domu.

„Došli jste až sem,“ postoupil Dalton do středu prázdného kruhu, „a už vás nezkoušíme. Nehrozí vám odchod ani neúspěch. Nicméně cítíme morální povinnost vás varovat, že i když vám nehrozí tělesná újma, nezaručuje to, že vám následující proces bude příjemný. Nezemřete – ale všechny další možné výsledky už v úvahu připadají.“

Nico se vedle Reiny úzkostlivě opřel o knihovnu. Tristan si pevně založil ruce na prsou a Parisa se rychle podívala na Atlase, který tiše postával u dveří. Jeho výraz byl stále stejný.

Nebo se možná změnil. Snad si s ní hrála jen představivost, ale správcův obvyklý výraz mírného zájmu jí přišel o něco ztuhlejší než obvykle. Strojený způsobem, jenž prozrazoval starost.

„Všechny možné výsledky?“ propůjčil jejich němým obavám hlas Callum. „Jako že například nezemřeme, ale probudíme se jako přerostlí švábi?“

(„Brouci,“ zabručela Reina. Callum ji ignoroval.)

„K něčemu takovému doposud nedošlo,“ připustil váhavě Dalton, „ale technicky to nemůžeme úplně vyloučit.“

Nálada mezi skorozasvěcenci se opět nepatrně změnila. Nico vycítil příležitost ke sporu, podíval se na Reinu a zeptal se: „Zasvěcení znamená lepší přístup, ne? A všichni jsme se rozhodli sem jít.“ Pečlivě svá slova směřoval spíš obecně celé místnosti, než aby se soustředil na určité kandidáty. Přesto však pohledem ulpěl chvíli na Atlasovi, než obrátil pozornost zpět k Daltonovi. „V téhle chvíli už podle mě nemá smysl nás strašit.“

„Jde spíš o varovné prohlášení,“ odpověděl Ellery. „Ještě nějaké dotazy?“

Nepochybně jich pár měli – jenže Dalton nebyl znám vstřícností. Reina se pokradmu podívala na Parisu, která jako jediná mohla mít tušení, zda na celé záležitosti cosi zapáchá. Nevypadala ustaraně. Ne že by Reina sama bývala někdy nervózní, ale pokud se nebojí Parisa, pak nemělo cenu ztrácet čas strachováním.

„Ceremoniál zasvěcení požaduje, abyste opustili tuto rovinu reality,“ pokračoval Dalton v proslovu. „Omezení přechodu vám budou definována.“

„Všechno se to odehraje v našich myslích?“ zabručel Tristan nenaloženě.

Nico se poněkud polekaně zamračil; od chvíle, kdy byli svědky Parisiny smrti Callumovou rukou je všechny – ironicky až na Parisu – telepatické hrátky krajně znepokojovaly.

„a“

Dalton se odmlčel. „Ne,“ odpověděl po chvíli, „ale také ano, určitě.“

„No skvěle,“ zašeptal Nico Reině. „A já se tak bál, že nám nepomůže...“

Parisa se opatrně ozvala dřív, než mu mohla Reina odpovědět: „Co přesně máme v astrální rovině Společnosti dělat? A ne, nedává mi to výhodu,“ předešla jakýmkoli dotazům a netrpělivě se na všechny podívala. „Pokud existují omezení, tak se vztahují i na mě,“ oznámila Reině, ačkoli ta si byla dost jistá, že ji něco podobného nenapadlo jako jedinou. „Jen proto, že to spadá do mé profese to neznamená, že budu mít podstatnou výhodu.“

Reina sklouzla očima stranou. Netýkavko, vyslala k ní v duchu.

Vycítila odpověď a změnu v Parisině postoji. Nemám ráda podobná obvinění.

Najednou tě zajímá, co si myslím?

Na to už Parisa neodpověděla. V rohu místnosti se rozesmál fíkus zasazený v květináči. Vůbec jí nepomáhal.

Dalton si odkašlal:

„Způsob vašeho zasvěcení není tajemstvím–“

„No ne,“ zavrčel Tristan, „jaká to novinka.“

„– protože jde o pouhou simulaci,“ nedal se mluvčí vyvést z míry. „Uvnitř simulace se střetnete s jedním z vás. Nebude vypadat tak jako ve skutečnosti. Bude takový, jak ho vidíte vy sami.“

Mlčky se jim díval jednomu po druhém do tváří. Jejich výrazy se pohybovaly od zřetelné lhostejnosti (Callum) po odevzdanou rozpolcenost (Nico). Pokud byl někdo z přítomných nervózní, nehodlal to na sobě nechat znát. Atlas se jen poškrábal na bradě. Reina si k vlastnímu údivu všimla, že jeho oblek je dnes čistější než obvykle. Dokonale vyžehlený, jako by nositel tušil, že bude dnes pod drobnohledem. Nebo si s ní jen pohrávalo osvětlení v místnosti.

„Nejde o test všeho, co jste se naučili,“ dodal Dalton. „Nejde vůbec o test – jen o pouhou formalitu. Poslední rok jste studovali vše, oč jsme vás požádali. Brzy budete moci sami vznášet na archivy požadavky, ať vás výzkum zavede kamkoli.“ Reině přeběhl po zádech mráz, osudový a příjemný zároveň. „Jako zasvěcení členové Společnosti budete moci obsah knihovny plně využívat a přispívat do něj dle vlastního uvážení až do chvíle, kdy váš závazek vůči archivům vyprší a vaše práce skončí. Své místo jste si zasloužili, ale každý most má dva konce. Přejděte jej.“

Pak z prázdného vzduchu vykouzlil list papíru a chytil jej, jako by mu ho někdo hodil.

„Pořadí bude od nejmladšího k nejstaršímu, takže první na řadě bude pan de Varona,“ podíval se Dalton na Nica, který přikývl. Vždycky byl rád první. Touha vrhat se do všeho po hlavě se s ním táhla už od narození. Bez Libbyiny protiváhy už jeho zbrklost nic nedrželo na uzdě. Neměl vůbec nic, co by ho ukotvilo.

A nebyl jedinou osobou vyvedenou z rovnováhy. Všichni se bez Libby Rhodesové cítili trochu jiní. Aniž by to tušili, ustavila se v jejich společném svědomí a morální stupnici jako nevyřčené „ale“. Ale co když se tohle stane, ale co když se něco pokazí, ale co když si někdo ublíží. Její vyloučení z malého kolektivu se zdálo být nepostřehnutelně osudové, asi jako infekce, které si doktor nevšiml. Mohou samozřejmě žít bez ní, ale po čase si její absence určitě vybere svou daň. Jako pomalé vnitřní krvácení nebo pomalé selhávání ledvin. Drobná ranka v jinak zdravé plíci.

Jedna z kapradin ztrápeně vydechla bědabědaběda. Slyšela ji jenom Reina a upřímně jí to na náladě nijak nepřidalo.

„Dobrá,“ postoupil Nico o krok. „Kam mám jít?“

„Nikam. Posaďte se,“ ukázal Dalton na jedno z pěti křesel, to, které stálo zhruba na pozici dvanácti hodin. „Všichni,“ obrátil se pak k ostatním, „a pěkně popořadě.“

Všichni se posadili. Tristan seděl Reině po pravici, po jeho pravici zaujal své místo Callum, vedle se usadila Parisa. Nico pak kruh uzavíral po Reinině levici.

Všichni se pak chvíli připravovali. Na něco – něco, co spadne ze stropu nebo vyskočí z podlahy. Ale nic takového se nestalo. Rostliny v místnosti zívaly a napřimovaly listy, Atlas se posadil mezi police Reině z dohledu, a Dalton se postavil s poznámkovým blokem Nicovi za záda.

Nico se nervózně otočil k Reině a pak se ohlédl:

„Co přesně mám dě-?“

„Začněte,“ vyzval ho Dalton.

Nicovi bleskem klesla hlava na prsa – jako když zlomíte zápalku nebo stisknete ovládací tlačítko – zatímco ho opustilo vědomí. Vzduch v místnosti krátce zapraskal statickým nábojem – snad magie nebo života nebo nějakou podivnou vlnou Nicovy osobnosti. Neznámá energie je šimrala na pokožce a ježila jim chlupy na rukou a vlasy na hlavě.

Během několika sekund se elektrická energie změnila v hmatatelnou vlhkost – nejprve v jemnou mlhu, pak v oblak – a nakonec se zvukem připomínajícím prásknutí biče se uprostřed kruhu objevila Nicova přízračná podobizna. Jeho představa místnosti maleb skryla ostatní zasvěcence, protože nyní stál v představě obvyklé vybavenosti nábytkem: stůl vedle knihovny, pohovka naproti krbu. Zdálo se, že své čtyři kolegy a dva zasvěcovatele, usazené v kruhu po obvodu místnosti, ani nevnímá. V jeho představě bylo pravé poledne a okny se dovnitř dralo vedro. Závěsy byly roztaženy dokořán a venku byl zářivě jasný den, jenž ostře kontrastoval s podmračeným letním svitem skutečného světa.

Reina koutkem oka postřehla, že se Tristan naklání a opírá se rukama o kolena v předtuše hraničící se znechucením. „To budeme sledovat zasvěcovací rituál všech?“

„Ano,“ přikývl Dalton, a jakmile tak učinil, proti přízračnému Nicovi se zvedla přízračná podobizna Reiny.

Nico se zazubil.

„Skvělé,“ řekl a jediným mávnutím ruky odstranil z cesty všechen nábytek. S Nicovou magií byla ta potíž, že se dala jen těžko postřehnout. V jednom okamžiku stál nábytek na svém místě, ale ve druhém už byl vyrovnaný po obvodu a místnost se tvářila, že takto vypadala odjakživa.

Nico natáhl k přízračné Reině pravici, aby mu jí mohla potřást. Začínali tak každý přátelský zápas. Činili tak pokaždé, i když už spolu pravidelně zápasili celý rok.

Přes Nicovu představu Reina zahlédla, jak Parisa znechuceně obrací oči v sloup.

Co zas? ošila se v duchu.

Parisa se jí podívala do očí. Kdybych chtěla trávit čas sledováním, jak se vy dva chováte jako děti, už bych to udělala.

Přízračná Reina se vrhla do útoku dřív, než dokončila myšlenku. Nico jen těsně uhnul a pak udeřil přímo, aby si vyzkoušel svůj dosah. Skutečná Reina by něco podobného čekala (a nejspíš by jednala stejně), jenže její přízračné dvojče se ráně vyhnulo, jako by byla vedena plnou silou.

Dokázal ji zlehka zasáhnout do tváře: přátelské připomenutí, aby se nezapomínala hýbat.

Přízračná Reina kontrovala řadou jednotlivých úderů: jedním, druhým, a pak třetím. Nico je srážel pravačkou a pak si ji přitáhl za předloktí, čímž ji vyvedl z rovnováhy. Okamžitě zaváhání využil a namířil prudkou ránu na Reinin spánek. Pokusila se ji namísto kotoulu z dosahu vykrýt předloktím – špatná volba, zašklebila se skutečná Reina. Přízrak sice úder dokázal otupit, ale přesto dostala zásah víc jak poloviční silou.

Oba přízraky kolem sebe začaly kroužit a opatrně našlapovaly. Nico se postupně dostal Reině na dosah a pak se hravě vyhnul jejímu háku, jakmile mu návnadu spolkla. Přitom jí zasadil ránu do ledvin. Slepě se mu ohnala po hlavě a nepatrně ho zasáhla do ucha. Nico se zasmál. Přízračná Reina nikoli.

Parisa se náhle napřímila a zamyšleně se zamračila.

Co ten náhlý zájem o strategii souboje? posmívala se jí Reina myslí. Sice neviděla Atlase – byl jejím očím skryt za jednou z knihoven – ale měla dojem, že si toho také všiml.

Parisa se na ni otráveně podívala. No tak. Tohle není souboj. Jako obvykle ti uniká smysl celé záležitosti.

Jaký smysl? Všechno bylo očividně zbytečné. Reina si mohla celou scénu prožít kdykoli ve skutečném životě – ačkoli by to neudělala, pokud by měla na vybranou. Nelíbilo se jí, že sleduje samu sebe v boji, už jen proto, že si přitom musela všímat vlastních nedostatků. S podobným obecenstvem jí navíc tyto nedostatky přišly ještě výraznější. Nico se pohyboval elegantně a přirozeně. Jeho rytmus – pohyb v prostoru – nebyl v žádném okamžiku těžkopádný a neohrabaný. Nikdy se nevracel na stejné místo. Reina naproti tomu působila dojmem slůněte v porcelánu, jako kámen, který pomalu omílal Nicův příboj.

Zjistila, že stále častěji od celého rituálu odvrací hlavu – ačkoli si přitom všimla, že Parisa stále pozorně sleduje její přízračné já.

Co přesně je na tom tak zajímavé? zeptala se nenaloženě a Parisa se na ni přes přízračný souboj stejně nenaloženě podívala.

Copak to nechápeš? Ten přízrak je obrazem, jak o tobě smýšlí, odpověděla jí v hlavě.

Reina měla dojem, že se přitom Parisa podívala na Atlase. Pokud to byla pravda, pak šlo jen o rychlý pohled a nedošlo při něm k žádnému rozhovoru. Parisa se starala hlavně o Reinin obraz, nikoli o Atlase – což bylo při celém dění v místnosti nejznepokojivější. Být objektem Parisina zájmu nebylo dobré (s tím souhlasil i fíkus.)

Takže? pomyslela si.

Za prvé nikdo neřekl, že nesmíme používat magii, ale Nico ji nepoužívá – a stejně tak jeho verze tvé maličkosti. Parisa se neznatelně usmála. A nevím, zda sis toho všimla, ale nemá tě vůbec za nebezpečnou, že ano?

A znovu: takže?

Celý rok jsme měli za úkol někoho zabít. Teprve před nedávnem jsme se dozvěděli, kdo by to mohl být. Parisa ukázala očima na Nicův přízrak. Připadá ti jako osoba, která má z tebe hrůzu, protože ji ohrožuješ na životě?

Přízračná Reina se zapotácela, protože padla do další Nicovy obvyklé pasti: výpadu, kterým odvedl její pozornost a díky kterému minula jeho další útok. Nejdříve tvrdě udeřil pravým hákem a pak rychle shora, a právě ten druhý úder nestihla vykrýt. Všechno byly chyby, ale hlavně to byly Reininy chyby. Všechny je už kdysi udělala.

Aha, takže už to vidíš, poznamenala Parisa s nadšeným, strašidelným potěšením. Reina se sice snažila nevšímat si jejích komentářů, jenže Parisa byla neodbytná jako skřípot nehtů na tabuli.

Myslí, že jsi zranitelná.

A pak posměšněji-

Myslí, že jsi slabá.

Reina se celá naježila a pečlivě se snažila na nic nemyslet. Vzpomněla si na osvědčenou znělku z reklamy na zubní pastu. Parisin úsměv se rychle změnil ve škleb: trefa, ty slepice. Pak svou pozornost upřela jinam, nejspíše na jiné hrátky amatérské psychoanalytičky. Přízračná Reina se vyhnula dalšímu pravému háku a povedlo se jí uštědřit Nicovi dvě solidní rány, na které však odpověděl řadou rychlých úderů, které nedokázala zcela zablokovat. Reina – skutečná Reina, která pěnila minutu od minuty stále víc – se snažila tvářit vyrovnaně, protože si uvědomovala, že ji nesleduje jenom Parisa. Callum se na ni vedle Nica dlouze, potměšile zadíval. Nakonec se opět odvrátil.

Copak v téhle chvíli asi dělají její city? Obvykle s podobnými záležitostmi neztrácela čas, protože se sama považovala za poměrně necitlivou osobu. (vztek, podráždění a netrpělivost se nepočítaly. Na emoční Richterově škále představovaly pouhé štulce.) Přesto však cítila jakýmsi podivným, dlouho neužívaným způsobem, že s něčím zápolí. Ne s úzkostí, ani se strachem... určitě ne se zradou, protože byť si Parisa tiše myslela, že se vyzná ve všech koutech lidské mysli, v tomhle se rozhodně mýlila.

Typickým způsobem se však nemýlila docela. Reina, která na rozdíl od určitých lidí (Libby) nepodléhala zcela vlastním nedostatkům, věděla, že ji Nico nepovažuje skutečně za slabocha. V jeho mysli, o které už Reina věděla, že je pěkně zapleveleným místem plným bezpráví, nepovažoval vlastně nikoho za tak nebezpečného, aby dané osobě aktivně usiloval o život. Přesně to bylo jeho největším osobním kladem i záporem najednou: sebevědomí a arogance. Mít mu to za zlé jenom znamenalo, že jste ho vůbec nepochopili. Zaobírat se jeho arogancí zase představovalo zbytečné trápení, nehodné žádného z nich.

Přesto se však nemohla při pohledu na Nicovu představu vlastní osoby ubránit dojmu, že ji má za... předvídatelnou. Nepatrně slabší. Za dobrou, ale ne dost dobrou. V určitých oblastech se po pravdě řečeno nemýlil, a platilo to jak pro osobní souboj, tak pro magii. Reina však nikdy nepředstírala opak. Ohledně Společnosti jí šlo vždycky jen o přístup, ne o rozdávání ran.

Přemýšlela vůbec někdy o možnosti, že její rozkolísanost ve vztahu k vlastním dovednostem mohou ostatní vnímat jako neschopnost? Ano. Kdyby ji tak ovšem viděl Tristan nebo Callum nebo Parisa, bylo by jí to jedno. Ani jednomu z nich o sobě neprozradila nic podstatného. Nicovi vlastně také ne – ne doopravdy – jenže s ním strávila mnohem více času než s ostatními. Copak nedával pozor?

Mysl jí v tu chvíli naservírovala nepříjemnou vzpomínku. Čaj s babičkou, který následoval po obzvláště neplodné večeři s matkou. Jednoho dne uvidí, povídala babí s něžností, která lehce ustupovala zapomnění do mnohdy až bezmyšlenkovitého blábolení, které někdy bylo spojené s realitou a někdy zase ne. Jednou se na tebe podívají a uvidí vše, co vidím já.

MatkuMatku? zeptala se kapraď v rohu pochybovačně.

Reina neochotně souhlasila.

Matka, na kterou se obecně snažila nemyslet a o které rozhodně nemluvila, byla prostředním dítětem ze tří dcer a dvou synů. (V mládí byla pěkné kvítko, říkala vždy Reinina babička láskyplně, jako by místo dceřina života sledovala jen zábavné, ale smyšlené drama). Babí, sama dost excentrická osobnost s divnými sklony k laskavostem, nechtěla, aby dceřin život zničila jediná nerozvážnost, a proto vzala zdánlivě blahosklonně Reinu pod svá křídla. Během jednoho či dvou let se Reinina matka úspěšně provdala za smrtelného podnikatele, jehož rodina dosáhla bohatství díky rozmachu elektroniky před nástupem období medeiánské technomancie. Reina o něm často přemýšlela dost formálně – bezejmenný Podnikatel, který neměl mimo rámec své práce žádný smysl. Nebyl její otec, jen muž, který si vzal matku až po jejím narození. Věděl, že Reina žije s jeho tchýní jen proto, že se na ni často vyptával. Zprvu si myslel, že je dítětem některého ze služebníků, snad údržbáře, a že nad ní tedy bude mít moc. Reina často přemýšlela, jak asi vypadal matčin a Podnikatelův rozhovor po tomto ironickém zvratu. (Třeba ani žádný hovor neproběhl. Matka toho mnoho nenamluvila. Vypadala jako člověk, který viděl příliš mnoho a nyní se prostě rozhodl jen zavřít oči a nic už nevidět.)

Šlo o to, že Podnikateli nikdo zřejmě neprozradil Reinin původ, protože sám ji začal každý měsíc zvát na večeři. V té době už měl vlastní děti, ty však byly po otci smrtelné a neměly takovou moc jako Reina. Nebyl nelaskavý. Pracovní hovory vyřizoval u rodinného stolu, ale nikdy nekřičel. Byl jen velmi, velmi průhledný. Během večeří často chválil Reinino úhledné kandži nebo svědomitou práci ve škole předtím, než se začala věnovat naturalismu. Matka přitom jen honila jídlo po talíři sem a tam a oddávala se svému obvyklému mlčení.

Matka na každý pád zemřela dva roky před babičkou, když bylo Reině čtrnáct. Na pohřbu o matce říkali, že byla oddaná manželka a matka. (Samozřejmě, že ne Reinina. Ta seděla nenápadně vzadu a pokud se někdo vůbec staral o to, co tam dělá, neptal se.) Moc svou matku neznala, ale měla dojem, že onen proslov je smutným zakončením jejího životního příběhu – že to nejlepší, čeho v životě dosáhla, byla zručnost ve dvou pracích. Nic o tom, zda třeba zpívala falešně ve sprše nebo se bála hadů. Nic, co by jí dalo rozměr.

Podnikatel se krátce poté znovu oženil. Život, jak už tomu tak bývá, šel dál.

Vzpomínky byly jako bažina, hlubší a hlubší, a nebylo z nich úniku. Zasáhla ji další nepříjemná vzpomínka, podobná znechucenému otřesu v hloubi podvědomí.

Nedlouho před Atlasovou návštěvou zavítal Podnikatel úplnou náhodou do Reininy kavárny. Kvůli něčemu se po telefonu vztekal. Měl tak napilno, že navzdory mnoha letům pravidelných setkání Reinu nepoznal. Pravda, bylo to jejich první setkání po deseti letech, ale i tak jí ta ironie neušla. Po mnoho let sedával každý měsíc naproti ní u matčina stolu a předstíral, že se o ni zajímá; jen pár týdnů předtím vypátral Reininu spolubydlící a vypáčil z ní její telefonní číslo, které bylo o hodinu a nákup nového telefonu později stejně neplatné. Toho dne však Podnikatel komusi v telefonu spílal, nějakému cizinci. Jeho jméno mu nešlo moc dobře přes rty. „Udělal to jednou, udělá to znovu!“ křičel Podnikatel a díval se skrz Reinu, která mu podávala kávu, jako by byla vzduch. V tu chvíli byla neviditelná, což brala jako dost hořké vítězství. Jako potvrzení nejhorší části své osobnosti. Ona neviditelnost potvrzovala, že věci se skutečně mají tak, jak si vždycky myslela.

Vždycky tušila, že s ní Podnikatel měl postranní úmysly. Určitě se s ní nescházel, protože mu chyběla její osobnost nebo písmo. Nejspíš to byl důvod, proč se od něj při večeřích matčiny lilie neustále odtahovaly. Jako dítě si myslela, že jejich znechucení je jen obrazem jejích vlastních pocitů, ale toho dne v kavárně v něm bylo něco podivného, co ji nutilo přehodnotit dětské vzpomínky.

Vlastně ne. Ne v něm. Na něm.

Ničení. Zahalila celou řadu dětských vzpomínek do jemného filtru, díky kterému vše viděla z nového úhlu. V sépiových podtónech to nešlo přehlédnout: jemné stopy na ramenou, podobné lupům nebo poprašku. Věděla, že jeho práce je záludnější než zemědělské záležitosti, kvůli kterým obvykle cizinci vyhledávali Reininy služby. Napovídala tomu ostatně už Podnikatelova zámožnost. Ale odér zkázy lnul k jeho osobě jako laciná kolínská.

Otřásla se a zastavila sestup po obvyklé spirále studu, který byl nedílnou součástí všech vzpomínek na vlastní minulost. Podstatou všeho je babiččino tvrzení, že si jí jednoho dne někdo povšimne. A nemýlila se – tedy z větší části – jenže v trochu jiném smyslu. Lidé si jí nakonec všimli. Podnikatel byl jen prvním z mnoha. Pozornost byla jistým zlověstným způsobem nevyhnutelná, protože od určitého věku se Reinina podstata – její schopnosti – nedaly dost dobře přehlížet, ať jste se dívali pečlivě nebo jen letmo. V té době už ale Reina po pozornosti netoužila ani v nejmenším.

Vládla schopnostmi, které nebyly pro naturalistu jen nadměrné – ona naturalismus přímo ztělesňovala. Už jen tento fakt z ní činil cennou osobu, nebo přinejmenším osobu užitečnou. Proč by však měla svou užitečnost komukoli dokazovat? O svůj původ se nijak neprosila, a stejně tak o schopnosti. Pokud jí takzvaná rodina nehodlala prokázat úctu pouhým přijetím – o rodinné lásce ani nemluvě – pak si nezasloužila sklízet plody jejího nadání. To si alespoň říkala každý měsíc při večeři s Podnikatelem.

Časem dokázala druhým upírat právo známosti i pouhého pohledu poměrně lehce. Vypěstovala si talent na odloučení. Nepotřebovala své magické schopnosti používat prakticky, ani dokazovat vlastní cenu. Nepochybovala, že by se v takovém případě věci vyvíjely přesně dle babiččiných slov: Všimnou si tě. Uvidí zejména moc. Možnost. Nespoutaný naturalismus a nezměrně mocnou magii. Jakmile se začala považovat za objekt – za nástroj, který mohou druzí používat, kdykoli zavětří zisk – dávala si obzvláště záležet, aby žila co nejvíc v ústraní, ve skrytu, a tím zůstávala v bezpečí. Málokdy ukazovala své pravé já, pokud byla druhým na očích, protože v těch chvílích ji prakticky okamžitě začali posuzovat jen měřítkem vlastní chamtivosti.

Nico však ne. Nico, s nímž se rozhodla trávit čas tak otevřeně, jako nikdy v životě, a o kterém se domnívala, že po ní vůbec nic nechce. Jaká vzácnost! Jaké požehnání. Jenže teď, když sledovala Nicův boj s vlastním slabým přízrakem, Nicova pýcha popřela jeden ze základních stavebních kamenů Reininy osobnosti: že má v sobě cosi, čím si pozornost zaslouží.

Lidí se stranila z pudu sebezáchovy, ale Nicovi pootevřela dveře. Těžko říct, zda vědomě či nevědomky.

Spatřil její slabosti, nepřizpůsobivost, obranu a chyby. Zapamatoval si úplně všechno a také svých poznatků využil, poznatků, ke kterým dosud nikoho nepustila. A neudělal to zrovna skvěle. Vnímal ji vlastně docela obyčejně. Nehodlal ji vůbec využít. Vše, co se naučil o Reinině sebevědomí, nyní používal jen k zachování vlastního ega a k posílení vlastních sil.

Poposedla si.

Ach tak. Cítí tedy zklamání.

V Nicových představách zatím přešli od úderů a bloků k náročnějším kopům a chvatům, ke kterým se přízračná Reina uchýlila snad proto, že vycítila Nicovo pohrdání. (Hm, ale nepromítá teď náhodou do přízračného souboje vlastní rozpoložení? Rychle se podívala na Parisu, aby se ujistila, ale pak se naštvaně odvrátila.) Přízračný Nico se pokusil svou protivnici chytit s pomocí naznačeného kopu kolenem do tváře. Přízračná Reina rychle uskočila z dosahu, ale to už ji zasáhl bleskurychlým výkopem do slabého místa na stehně a vyvedl ji z rovnováhy. Krátce řečeno: přízračná Reina zase zbaštila jednu z obvyklých Nicových návnad, zatímco se skutečná Reina vařila ve vlastní šťávě a cítila pomalu narůstající vztek, podobný tiše tápajícímu výhonku břečťanu.

(Jak přesně se podle Nica Reina lišila od jeho kamaráda snílka? Jak mohl zůstat slepý k faktu, že je také nástrojem, po kterém touží špatné ruce, stejně jako jeho osoba, kterou sem přišel zoufale chránit? Ne že by na tom záleželo. Nepotřebovala, aby si jí vážil, ani on, ani nikdo jiný. Vůbec se nečílí.)

Podle ní celý rituál zasvěcení zesměšňoval představovanou osobu, nikoli člověka, který rituál zrovna podstupoval. Dalton přece říkal: nejsou žádná omezení. Reina tak mohla klidně přijet autem a Nica unést. Nebo s ním mohla bojovat magií; dokázala by ho spálit bleskem. Nebo uškrtit výhonky rostlin. To všechno by klidně dokázala i ve skutečnosti. Co všechno by tedy dokázala mimo realitu, v kouzelné knihovně existující za hranicemi všedního světa?

Nico však takhle neuvažoval. Možnost, že by ho porazila nebo překvapila mu zjevně nepřišla na mysl. Trpěla tedy Reina, ne on.

Sevřela ruku v pěst a kapradina v rohu se hbitě napřímila se zvukem připomínajícím prásknutí biče. Výhonky se jí začaly vlnit jako chapadla. Reině teď v nitru něco kypělo a hnilo. Něco jemnějšího než čistá zrada, ale jen nepatrně. Třeba se na něj jen zlobila. Pocit byl stejný, jako když vás svědí záda na místě, kam si nedosáhnete, nebo když kolem vás létá komár, na kterého nedosáhnete. Třeba ji jen dopálilo zjištění, že Nico de Varona v ní očividně neviděl nikoho důležitého.

Nico se v přízračném souboji opět k sokyni přiblížil a podařilo se mu popadnout s Reinou do chvatu. Chvíli se přetlačovali, než ho od sebe odhodila, načež Nico prakticky odtancoval z dosahu a v očích mu nezbedně blýskalo.

Je třeba říci, že Reině pranic nezáleželo na tom, jak ji Nico vidí. Byli přátelé – nebo snad kolegové, ale nic víc. Nikdy si na něj nemyslela romanticky, a už vůbec ne tělesně. Tělesně nemyslela vůbec na nikoho. Vlastní reprodukční orgány ji zajímaly zhruba stejně jako květinu při nepohlavním rozmnožování. Nico kromě toho neměl sebemenší důvod po ní toužit, samozřejmě s výjimkou faktu, že spolu trávili skoro veškerý volný čas. Očividně – očividně – o ní přitom zjistil jen to, jak často ji dokáže oklamat stejným úderem.

No nic. Zamračila se a založila si ruce na prsou. Za podobné myšlenky určitě může Parisa. Reinu by něco podobného samotnou nenapadlo. Vůbec jí nezáleželo na tom, co si o ní myslí druzí, a rozhodně nepotřebovala Nicův zájem ani uznání. Ano, věřila mu víc než ostatním a ano, vždycky věřila, že se na něj může spolehnout. Copak jí neřekl jako první ze všech o podmínkách zasvěcení? O malé vražedné hře, o které se do té doby moc nemluvilo? Věděla, že by ji nezabil, a sám se jí nikdy nezeptal, jestli kdy uvažovala o jeho vraždě, ale-

Nico zasadil přízračné Reině tvrdý direkt, po kterém se jí zjevně zamotala hlava.

Samozřejmě že se nezeptal, došlo jí. No jistě. Dobře totiž věděl, že by to neudělala. Nico de Varona ji možná nepovažoval za slabocha, ale moc dobře věděl, že je mu věrná stejně jako všichni ostatní v jeho životě.

(Věděl, že je mu věrná, ale byl jí věrný i on sám?)

Znovu si nejistě poposedla, protože nevěřila vlastní podezřívavosti. Co vlastně bylo skutečným cílem celého rituálu? Podle Daltona nešlo o test, tak k čemu slouží? Mělo jít o odhalení – o jakýsi zajímavý náhled na jejich skutečné já – nebo šlo o jakousi past?

A pokud ano, tak kdo se do ní právě teď chytil – Reina, nebo Nico?

Přízračná Reina se bez dechu zapotácela a Nico hned přestal útočit. „Jsi v pořádku?“ zeptal se. Pranic si nebral k srdci ponaučení, kterého se mu před chvílí dostalo: že Reina nečeká na start a neváhá zdvihnout sázky. Vůbec se nestaral o možnou hrozbu protiúderu. Místo toho jen předvedl starost o Reinino zdraví, aniž by se jí bál. „Jsi v pořádku, Reino?“

„Ano, jsem,“ odpověděla bezvýrazně. Monotónně. Mechanicky.

(Vážně mu takhle zněla?)

„Nemusíme pokračovat,“ ujistil ji a oči mu div nepřetékaly soucitem. „Vážně nevím, co tu vlastně děláme, ale nechci ti ublížit.“

Ublížit mi? Copak je úplně neschopná? Nezápasili spolu snad už skoro rok? Jejich první spolupráce se odehrála v žáru boje – také se o ni tehdy tak bál? Myslel snad, že nebýt jeho milostivých rad, tak si jen lehne na záda a umře?

Není však ani v nejmenším naštvaná. Samozřejmě.

Parisa se na ni z protější strany kruhu s jasně ohavným podtextem usmála.

„Mně nemůžeš ublížit,“ odpověděla přízračná Reina. No, aspoň něco. (nebyla však věta „nemůžeš mi ublížit“ lživá a poněkud šálivá a podle všeho by si měl mluvčí rychle promluvit s příslušným lékařským expertem, na rozdíl od věty „neublížíš mi,“ která přinejmenším naznačovala, že mluvčí alespoň částečně dokáže ublížení sám aktivně zabránit?)

(Parisa se už mezitím smála do dlaně.)

„To vím,“ trval na svém Nico, „ale i tak bych to neudělal.“

Jejich přízračné podobizny se zachvěly a rozpustily. Nico se náhle probral a zuřivě zalapal po dechu. Zdálo se, že do něj vědomí proudí jako voda do prázdné studny.

Poprvé se ozval Atlas.

„Za šedesát sekund přejdeme ke slečně Moriové.“

Dalton se podíval na hodinky a přikývl.

Reina se mezitím otočila k Nicovi a zašeptala tak tiše, jak jen to přes jeho přerývaný dech šlo (fyzická námaha z přízračného boje se očividně propisovala do skutečného světa. Alespoň že se při jejím naprostém zesměšnění zapotil.)

„Věděl jsi, že to budu já?“ zeptala se. „Nebo jsi na mě myslel už předem, nebo...?“

„Vy jste to všechno viděli?“ odpověděl pobavenou otázkou a beze stopy studu. Vůbec si to nebral. Reinu to nepřekvapilo – věděla, co je zač – ale neustálé připomínky si začínaly vybírat bolestivou daň. „Ne, nemyslel jsem přímo na tebe. Po pravdě jsem myslel na–“

Reina se však nedověděla, na co myslel. Za zády se jí zjevil Dalton a s pocitem stejně nepostřehnutelným jako usínání si Reina uvědomila, že se v ní uvolnil kousek její duše. V jednu chvíli se dívala na udýchaného Nica, a v druhé se před ní otevřela bezedná propast, která se – po chvíli nejistoty – ustálila v místnost maleb.

Její rituál se odehrával v noci, s okny zataženými závěsy a jasným ohněm v krbu. Vzduch prakticky přetékal horkem.

Za další okamžik z bezedné propasti vystoupila postava v bílém županu.

„Ahoj, Reino,“ pozdravila Parisa tiše.

A kurva, řekla si Reina v duchu. Přízračná Parisa se nepatrně pousmála a nechala župan sklouznout z ramen.

TRISTAN

„Zajímavé,“ prohlásil ze svého místa mezi Parisou a Tristanem Callum mdle. Oči přitom nespouštěl z přízračné Parisy, která v Reinině představě stála přede všemi úplně nahá. Zjevně šlo o jednu z „no, nejspíš nezemřete„ možností, do které Dalton – a tím pádem Atlas, který se tvářil stejně úlisně jako jindy – nehodlal zasahovat.

Tristan se od Calluma beze slova odtáhl, čímž se nevědomky přiblížil k Nicovi.

De Varona se na chvíli nejistě napjal – snad chtěl něco poznamenat – ale to už se Tristan pohrdavě odvrátil. Ať chtěl říct cokoli, určitě nešlo o nic podstatného a může to tedy klidně počkat.

Skutečná Parisa si pečlivě prohlédla vlastní přízračnou dvojnici a pokrčila rameny.

„Kozy mi moc netrefila,“ ohodnotila výsledek.

„Pravda,“ přikývl Callum. „A není to jediný chybný detail, nemýlím-li se. Nemáš náhodou nahoře na stehně jizvu?“ podíval se na ni úkosem.

Ano, pomyslel si Tristan. Ve tvaru slunce. Nedobrovolně si vzpomněl, jak něžně přejížděl palcem po jejím okraji.

„Spáleninu. A jsi nechutný,“ vrátila Parisa beze známky vzteku Callumovu smeč.

Ten se jen uvelebil v křesle pohodlněji a zakřenil se: „To si mám dobrovolně vyškrábat oči? Vždyť ji ani sama neskrýváš.“

Přízračná Parisa pokročila k Reině, která začala couvat. „Na rozdíl od tebe,“ řekla své verzi Parisy, „se nemusím uchylovat k sexualitě jen proto, abych něco cítila.“

„Pravda,“ přikývla přízračná Parisa, „ty potřebuješ mnohem víc.“

„Trefa,“ zabručel Callum.

„Sklapni,“ odsekla skutečná Parisa stále stejně prázdným tónem. Nekonfrontačním. Tristan uvažoval, že by se nad tím zamyslel, ale rychle tu možnost zavrhl. Parisa by přečetla každou myšlenku.

Teď se na něj podívala.

Dopřej mi i tak, ozvalo se mu v hlavě.

Seděla v křesle s rukama na prsou a oči nespouštěla z Reiny. Stopa veselí byla určena jen jeho myšlenkám.

„Zatím o nic moc nejde, že?“ řekla nahlas.

„Proč?“ odpověděl Callum medovým hlasem. „Protože to už viděli všichni přítomní?“

„Ne,“ odsekla, „protože Reina to nenechá zajít až tak daleko.“

„To je pravda. Proč tedy-?“

„To je otázka, že ano?“ skočila mu Parisa do řeči.

„Ach.“ Callum pokýval hlavou.

Poslední dobou tohle dělali často. Přikyvovali. Povídali si. Souhlasili. Tristan z toho div nešílel. Nikdy nezvažoval, jak by to asi vypadalo, kdyby se Callum s Parisou dohodli, že dají své dobře se doplňující schopnosti dohromady. Teď už to věděl. Bylo by to otravné. Vlastně ne – tísnivé. Také si byl celkem jist, že ho Atlas pozoruje. Nejspíš čeká, co Tristan během svého rituálu provede. Ať už to mělo být cokoli, fakt, že doposud nedokázal vůbec nic ho skličoval.

Poposedl si a hodil si levou nohu přes pravou.

Ne. To je špatně.

Prohodil nohy. Pravou přes levou. Ne. To je ještě horší. Postavil obě nohy na zem a všiml si uvolněné nitky na rukávu. A že ho na zátylku škrábe štítek z košile. A bolí ho za krkem. Zvedl pravačku k ústům a začal si okusovat kůžičky.

Callumovi vedle něj zacukalo v koutcích.

„Zajímavé,“ poznamenal opět.

Zprvu nebylo jasné, zda tím myslí Tristanovo neklidné ošívání, nebo Parisu, nebo její přízračnou projekci, nebo zda chce vyjádřit pravý opak, protože ho tohle všechno příšerně nudí – ačkoli stále existovala velmi skutečná možnost, že Calluma všechno naopak velmi zajímá, protože celý rituál se dost podobal jeho oblíbeným hrátkám. Malá psychologická válka za odměnu. Tristan si znovu poposedl a došlo mu, že se na něj Callum pořád dívá.

„Cože?“ zabručel.

Callum se zářivě usmál, jako když škrtnete zápalkou.

„S tím bych ti mohl pomoct.“

Ano, pomyslel si Tristan, Atlas se na něj určitě dívá.

Porozumění mezi Tristanem a Callumem bylo tak hluboké, že nepotřeboval nabídku vůbec vysvětlit. Callum tím myslel, že by mu pomohl s ošíváním. Nervozitou. Řekl to samozřejmě jen proto, aby ho nasral, protože v nepřítomnosti Libby Rhodesové to byl právě Tristan, kdo byl v největším nebezpečí náhlého vzplanutí. Třeba to věděl celou dobu, že se Libby nejvíc nepodobal Nico, její protiváha, ale právě Tristan – díky věčně neodbytnému pocitu nedostatečnosti, který s ní sdílel. Při tom pomyšlení ho začal zátylek svědit ještě víc.

Sevřel ruku v pěst. A zase ji uvolnil.

„Nechtěl jsi mě náhodou ztrestat?“ odpověděl Callumovi, který jen pokrčil rameny. „Já jen, že mi teď nabízíš pomoc.“

„Samozřejmě, že tě nechci ztrestat,“ odpověděl hedvábně. „Ačkoli tohle by docela fungovalo. Samozřejmě kdybych chtěl něco takového udělat.“

Místní neúspěšný vrah Tristan se poslední dobou oddával dennímu snění. Nebo přesněji řečeno fantazírování. O tom, že nezaváhal. Že tehdy v jídelně Calluma prostě a jednoduše ubodal pro dobro všech ostatních tak, jak ho nadějně pověřili. Uplynul už měsíc od oné noci a také od chvíle, kdy zmizela Libby Rhodesová – náhoda? Vzato kosmicky o tom Tristan dost pochyboval – a přesto si neustále představoval různé věci. Chvíle, v nichž jeho nejhorší přítel a nejbližší nepřítel sice nezemřel, alespoň se mu však stalo něco nepříjemného. Tristan se formou částečné meditace oddával představám, v nichž pěkně surově rozmlátil Callumovi hubu.

Všechny však končily stejně – vysněný Callum se jen rozesmál, nebo si krvavě odplivl a prohlásil něco ve smyslu: „Tak přece jen má páteř!“ Tristanovi v té chvíli většinou blesklo hlavou: dobrá, kde je nůž? Zkusíme to znovu. Rázem mu však došlo, že si stále pamatuje ten tvar střenky v dlani. Po zbytek života nezapomene hladký povrch a rezonující pochyby.

Měl dojem, že si Atlas poposedl.

„Nech ho chvíli na pokoji,“ napomenula Calluma Parisa, „začíná se sypat.“

„Já vím.“

„Tak ti mockrát děkuju,“ zavrčel Tristan.

„Nemáš vůbec zač,“ stále pozorně sledovala vlastní přízrak.

Nico vedle Reininy bezvědomé – no, zpola bezvědomé postavy – zvedl hlavu a podíval se na Tristana s výrazem: jsi v pohodě, kámo? Jenže za prvé nebyli kámoši a za druhé Nico po Libbyině zmizení nebyl ani trochu nápomocný. Protože návrh spojit se jako tým a pomstít ji zjevně naznačoval, že Tristan měl udělat něco víc, nebo přesvědčivěji dávat najevo city, nebo prostě odsunout celý život a místo toho každou noc zlomeně výt na Měsíc v mukách nad jejím zmizením. Nebo tak alespoň Tristanovi připadal Nicův pohled. Samozřejmě vždycky existovala možnost, že Nico projevuje upřímnou účast, protože ji Tristan zjevně potřebuje. Tristan usoudil, že by mu měl nejspíš taky jednu natáhnout.

Věci se tedy vyvíjely skvěle.

Naštěstí se Reinina vize nevyvíjela zrovna nejlépe.

Pomáhalo, že v Reinině vizi o sobě samotné se situace o moc nezlepšila.

Oproti Nicovi stála na místě jako socha. Nevyhrožovala, neprala se. Snad proto se vše zdálo mnohem horší. Tristan měl jen sedět a sledovat.

„Přiznej barvu,“ naléhala přízračná Parisa. „Chceš vědět, proč se o tebe nezajímám.“

„Ne,“ zalhala Reina tak okatě, že si toho všiml i on.

„Zajímáš mě,“ odpověděla přízračná Parisa. „Snad si nemyslíš, že bych tvou moc nepostřehla?“

„Nepotřebuju od tebe slyšet, co jsem zač,“ zněla odpověď.

„Ale potřebuješ,“ začala kolem Reiny pomalu kroužit jako kočka kolem myši. „Toužíš po tom přímo k uzoufání. A také se děsíš odpovědi.“

„Vystihla tě celkem přesně,“ poznamenal suše Callum ke skutečné Parise.

Ta mlčela.

Tristan jasně viděl, jak se jí v hlavě otáčejí všechna kolečka. Znovu se musel sám sebe ptát, co by asi přečetl v její mysli.

Začal potřásat kolenem. Znovu se zakousl do kůžičky. Nico mu věnoval další tázavý pohled a Tristan došel k názoru, že je to nejotravnější ze všech věcí, co se mu právě dějí. A že to vzhledem k množství aktuálních otravností nebyla právě lehká volba. Callum mu možná stále usiluje o život. Parisa ho denně obviňuje z akutní existenciální krize. Reina, které nečiní problém odmítnout Parisu, což z ní činí zřejmě nejmocnější osobu v místnosti.

A pak tu byl on sám. Tristan samozřejmě trůnil na první příčce každého výčtu otravných věcí. Částečně měl dojem, že v některé z kosmických účetních knih je zmizení Libby Rhodesové připsané na vrub jemu. Ocitli by se ve stejné situaci, kdyby Calluma prostě zabil? Poslední měsíc, kdy mu Nico beze slov vyčítal Libbyino zmizení, byl spokojenější. Každý den mu výrazy tváře a tónem hlasu říkal, že selhal. Tato změna názoru – pocit, že má Tristan nárok na soucit – byla buď nesnesitelná, nebo k vzteku. Ano, to je ono, byla k vzteku. Vařila se mu z toho krev. Což pro Tristana nebyl neznámý pocit. Skoro jej vítal. Málem jej dokonce uklidňoval. Do hajzlu s Nicem. Do hajzlu s Callumem. A do prdele s Parisou. S Reinou taky, proč ne? Co tady vůbec ještě dělá? Málem ho donutili k vraždě a hleďme! Místo toho se stal málem obětí. Přesně tak ho nazval Callum: oběť.

Mohl bys zmlknout? ozvala se Parisa. Snažím se dávat pozor.

„Jdi do hajzlu,“ řekl nahlas a vstal. Nico ho na rozdíl od Calluma sledoval. Dalton, který ze svého koutku sledoval běh událostí, otevřel ústa, ale Tristan mu nedovolil promluvit: „Vy jděte taky do háje, Daltone. Já vím.“ Správce neřekl ani slovo. Dobře věděl, že je s nimi také Atlas, ale pro pocit zadostiučinění se hodlal chovat tak, jako by nebyl přítomen.

Obešel kruh křesel a sledoval Reininu zasvěcovací vizi.

Přízračná Parisa už stála téměř u ní. Byla tak blízko, že kdyby Reina sklonila hlavu, nejspíš by rozeznala husí kůži na Parisině nahém těle.

„Přiznej se,“ zašeptala přízračná telepatka. „Že se bojíš?“

„Čeho?“ vysmála se jí Reina. „Tebe?“

„Mohla bys zmizet, víš?“ pohrozila Parisa tiše. „Nedokážeš nic, co by zanechalo stopu. Maximálně někomu vyděláš pěkný balík. Ale spíš budeš hezkou ozdobičkou. Mě se nebojíš, Reino. Bojíš se, že se mnou staneš,“ pohladila ji po tváři a zasmála se. Ve vizi byly obě stejně vysoké, ačkoli ve skutečnosti byla Parisa o dost menší.

„Jsi přesvědčená, že vzdoruješ,“ pokračovala přízračná Parisa, „ale to není pravda. Jen na tobě nezáleží.“

„A co to má co dělat se sexem?“ zabručela Reina s očima upřenýma za Parisu.

„O sex nejde, to přece víš. O sex nejde nikdy.“

„Tak o co jde?“

Přízračná Parisa se usmála: „O moc.“

Tristan se ohlédl na skutečnou ženu, která se nyní tvářila polekaně.

„V tom případě,“ odpověděla Reina a sklonila hlavu, aby si přízračnou Parisu pečlivě prohlédla od hlavy až k patě. Sledovala každou křivku, zprvu pohledem, ale po chvíli i lehkými doteky. Pomalu se natáhla a očima ulpěla na Parisině šíji. Přízračná telepatka se ostře nadechla. Místnost byla jinak pohroužená do naprostého ticha.

Reině se mezi prsty cosi stříbrně zablesklo. Tenká čepel, jen o málo delší než dívčina dlaň, ji právě polechtala na boku.

Nůž.

(Hodiny na krbové římse dlouze zazvonily.)

Zpoza závoje dní a týdnů a mlhavých nočních můr Tristan zahnal podobný lesk a potlačil až příliš známou bolest.

„Existují i jiné druhy moci,“ upozornila Reina tiše a zabořila nůž hlouběji do Parisiny pokožky.

Ta se zachechtala a naklonila se, aby ji políbila na hrdlo. Reina rychlým výpadem otočila čepel vzhůru a–

Tristan se při neklamném zvuku oceli zajíždějící do masa znechuceně odvrátil.

(A bylo to tu zas – záblesk chladné oceli. Chuť vína a mučivé úzkosti. Pravý okamžik, který přišel a odešel. Tlukot vlastního srdce. Hodiny na římse.)

Pak vize s mrknutím pohasla.

„Posaďte se, pane Caine,“ ozval se Dalton.

Tristan dočista zapomněl, že stojí. Rychle se podíval na Parisu, zatímco skutečná Reina se probrala z tranzu s tak hlubokým nádechem, že se div nezadusila. Pozvedla ruku – prázdnou, po noži nebylo ani vidu – ke krku a pevně si jej prsty sevřela, jako by si nebyla jistá, že je skutečný.

(Záblesk čepele. Úder srdce.)

(Tik.)

(Tak.)

(Tik.)

„Co to kurva bylo?“ zeptal se Tristan a všichni se na něj podívali. Parisa protentokrát také zřejmě netušila, co se blíží. Snad proto, že to nevěděl ani Tristan sám.

„A co?“ zeptala se Reina.

„Posaďte se, pane Caine,“ varoval ho znovu Dalton.

„Ten nůž,“ odsekl Tristan a ignoroval přitom záblesk podivného výrazu v Atlasově tváři. „Má to snad být nějaký vtip?“

„Tristane,“ ozval se Callum.

Další nesnesitelně varovný hlas.

Reina si založila ruce na prsou: „Je-li to vtip, tak jakou má pointu? Není to stejné jako mezi těmi dvěma.“ Trhla přitom hlavou k Parise a Callumovi. „Nebylo to skutečné. A navíc jsem ji během rituálu varovala.“

„Pane Caine,“ trval na svém Dalton, „opravdu vám radím, abyste se posadil.“

„Ne, o to- A víš ty co? Ne,“ začal se Tristan rozehřívat. (Tik.) „Co mi chceš dokázat? Že jsem slaboch?“ (Tak.) „O to ti jde?“ Tohle si všichni mysleli? Že je zbabělec? Že kdyby udělal, co udělat měl – kdyby neselhal tak, jak selhal – že by ona noc, celý rok, a vlastně jejich životy nyní vypadaly jinak?

(Tik. Tak. Tik.)

„To ty z toho děláš závod o moc, že?“ dožadoval se Tristan souhlasu, zatímco se Reina mračila stále víc. (Tiktaktiktak-) „Byla to tvoje představa. Parisa v ní prsty nemá,“ vrčel a ukazoval přitom na střed místnosti, kde se odehrálo Reinino zasvěcení. „Tys za to mohla. Ty sis zvolila nůž, tak co se teď snažíš...“

„Oni to nevědí, kamaráde,“ skočil mu Callum klidně do řeči. Tak klidně, až se Tristan vnitřně zhroutil do další tirády představ násilí. Představoval si, jak Callumovi podkopl židli a pak ho kopal napříč tou podělanou edwardovskou podlahou. Ne, nejdřív ho vlastně zvedl z křesla, pak se pořádně natáhl a pak-

„Nebyli tam,“ pokračoval Callum. „Nic nevědí.“

Tristan měl dojem, že ho právě sťali gilotinou. Reina se mračila a Parisa si ho rozpačitě měřila. Nebo možná starostlivě.

„Co nevíme?“ ozval se Nico halasně.

„Dobrá,“ vyprskl Tristan a obrátil se k němu, „tak co se tebe týče–“

Postřehl ještě záblesk Atlasových očí, než ho něco uchopilo železným stiskem.

„Já vám říkal, abyste si sedl,“ pronesl Dalton s rukou na Tristanově krku.

Ten se v příští chvíli zapotácel a mrkáním se snažil zahnat oslepující bílou záři.

„Ahoj, Tristane.“

Chvíli trvalo, než se mu vrátil zrak. Náhlý pocit nerovnováhy ho nutil slepě se potácet. Uslyšel však hlas, poznal ho a vzápětí si pomyslel: ale.

Ale ne.

Před očima mu vyvstala její podoba, která na sebe pomalu brala jasnější a jasnější obrysy. Odstín vlasů. Tvar rtů. Věděl, že pochází z jeho vlastních vzpomínek a prýští z něj jako proud vody z kohoutku, ale to vlastně bylo úžasné – úžasnější než možnost, že kdy byla skutečná.

Table of Contents

Start