Přeložila Lenka Faltejsková

ACROSS THE SAND

Copyright © 2022 by Hugh Howey. All rights reserved.

Translation © Lenka Faltejsková, 2023

ISBN 978-80-242-9380-6

Obsah

NULA

ČÁST PRVNÍ

JEDNA

DVA

TŘI

ČTYŘI

ČÁST DRUHÁ

PĚT

ŠEST

SEDM

OSM

DEVĚT

ČÁST TŘETÍ

DESET

JEDENÁCT

ČÁST ČTVRTÁ

DVANÁCT

TŘINÁCT

ČTRNÁCT

PATNÁCT

ŠESTNÁCT

SEDMNÁCT

OSMNÁCT

DEVATENÁCT

DVACET

ČÁST PÁTÁ

DVACET JEDNA

DVACET DVA

DVACET TŘI

DVACET ČTYŘI

DVACET PĚT

DVACET ŠEST

DVACET SEDM

DVACET OSM

ČÁST ŠESTÁ

DVACET DEVĚT

TŘICET

TŘICET JEDNA

TŘICET DVA

TŘICET TŘI

TŘICET ČTYŘI

ČÁST SEDMÁ

TŘICET PĚT

TŘICET ŠEST

TŘICET SEDM

TŘICET OSM

TŘICET DEVĚT

ČTYŘICET

ČTYŘICET JEDNA

ČTYŘICET DVA

DOSLOV

ZÁKLADY

PODĚKOVÁNÍ

V.

Pro ty, kdo odmítají pouze přihlížet

NULA

NĚCO ZA NĚCO

VICTORIA

Vic si pamatovala, jak chtěla poprvé někoho zabít. A nešlo o škádlení, když dítě řekne „zabiju tě“ kamarádovi, který mu něco provedl. Kdepak, tohle byl ten případ, kdy u té myšlenky setrváte, vymyslíte plán a nakonec se skutečně rozhodnete připravit člověka o život. Definitivně ho zlikvidovat.

Když v písku narazíte na tuhle hranici, změní vás to. A když ji překročíte, změní vás to ještě víc.

Muži, kteří se na ni vrhli v matčině bordelu, v ní zažehli plamínek, který způsobil, že vůbec nelitovala toho, co je posléze potkalo. Stejně jako nebude litovat tohoto města zrůd, kde odnepaměti mučili její lid.

Ušla dlouhou cestu, aby se pomstila těm, kdo srovnali Springston se zemí, strhli velkou zeď, za níž vyrůstala. Ušla dlouhou cestu, aby se těm mužům pomstila za to, že se pokusili vyhodit do povětří Low-Pub, jediné místo, kde se kdy cítila doma. Přešla přes zemi nikoho s atomovou bombou na zádech, již bylo možné odpálit, jak jí aspoň bylo řečeno, pouhým pevným stisknutím.

Po překonání země nikoho se potopila pod velkou puklinu v zemi, jíž protékalo víc vody, než by vypilo tisíc duší za celý život. Dobře týden zažívala muka, když rozjímala nad tím, k čemu se chystá. Zato teď, zatímco ležela pod středem toho divokého města, vybudovaného nahoře na písku, už žádnou lítost necítila. Jen všechny utržené rány a hladové břicho.

Rozproudila písek pod městem i s bombou vzhůru, přímo na náměstí vytvořila několikametrový písečný sloup. Kolem bomby z písku zformovala kouli a tu pak stlačila do oblázku zkamenělého písku, do maličkého bodu, který sevřela v pomyslné pěsti.

A plamínek, jejž v ní kdysi zažehli ti muži, vyšlehl a rozpoutal v té zvláštní a cizí zemi peklo.

ČÁST PRVNÍ

KONEC VŠECH VĚCÍ

Odnepaměti toužíme po těch,

kdo v sobě mají touhu.

– král nomádů

Nic neuleví

tak jako vlídné slovo

z úst tyranových.

– staré kanibalské haiku

JEDNA

HOĎ KAMENEM

Aňa

O čtyři hodiny dříve

„Podle mě se do tebe Jonah zamiloval,“ pronesla Mell.

Aňa se otočila ke své nejlepší kamarádce. Vracely se ze školy, dvě kapky v řece dětí, proudící městem. Mělo to být naposledy, což ovšem zatím ani jedna z nich netušila. Nevěděly, že město, kde jsou doma, co nevidět zanikne.

„Jaký Jonah?“ nechápala Aňa.

„Ten kluk, co jde za námi,“ opáčila Mell.

Dívka se ohlédla a skutečně. Matně si toho chlapce vybavovala z předmětu těžba. Byl o rok nebo o dva mladší – šestnáctiletý? –, chodil však na přednášky pro starší. Když sklonil hlavu a vytáhl si odrbaný šátek přes ústa, odpolední slunce se mu odrazilo od těch směšných brýlí. Byl drobný a šel v předklonu pod tíhou batohu, v němž jako by nesl olovo nebo možná jen hromadu knih.

Zřejmě vycítil, že se na něj Aňa ohlíží – zvedl oči a ona zachytila náznak úsměvu, než se stačila otočit nazpátek. Bylo jí trapně, že ji přistihl.

„Mimoň jeden,“ utrousila a Mell se rozesmála.

Před nimi šlo několik starších kluků a kouřili při tom balené cigarety. Aňa sice nekouřila, ale vonělo jí to. Navíc byla do jednoho z nich zamilovaná – do Kayeka Wu, kapitána školního kriketového družstva. Kdykoli ho míjela na chodbě, cítila z něj pokaždé závan tabáku. Líbilo se jí, jak jeho vůně zůstává ve vzduchu. V horkém odpoledni se trochu potila, tím spíš, že se snažila udržet s těmi dlouhonohými kluky tempo. Vtom se Kayek otočil. Podíval se na ni, zasmál se a vyfoukl kouř. Aňa rychle sklopila oči ke svým nohám.

„Proč se s ním prostě nezačneš normálně bavit?“ podotkla Mell.

„S kým?“ Předstírala, že netuší, o čem kamarádka mluví, ačkoli té to bylo jasné.

„No mně je to fuk. Ale nic se nestane jen proto, že to chceš.“

Pokračovaly mlčky a Aňa přemítala o tom, co jí kamarádka řekla a jak si všechno, co si přeje, nechává pro sebe. Chtěla pryč z Agylu, ze školy, od dolů. Chtěla žít na východě, za oceánem, kde se králové a královny oblékají do zlatých rouch a jezdí ve vozech po obloze, kde ze všeho vytěženého vytvářejí kouzelnou říši zázraků. Jenže o takových snech nebylo radno mluvit nahlas, jinak by člověk mohl z té touhy zešílet.

Proud studentů prořídl, jak se rozcházeli do úzkých ulic Agylu. Aňa s Mell se pustily klikatými cestami na kraji města. Hrubé dlažební kameny vystřídal štěrk a hlína. Za zrezivělými drátěnými ploty přecházeli psi, vyhublí na kost. Vítr unášel odpadky, jež se zamotávaly do drátů vedoucích od jednoho domku ke druhému. Na jednom dvorku hrabaly hladové slepice v holé hlíně. Namísto obchodů s hezkým oblečením, jaké se nacházely v centru města, teď bylo vidět vetešnictví a opravny a posléze skládky – svět jako by se rozpadal, čím víc se Aňa blížila ke své čtvrti na severním okraji.

Šly teď kousek od rokle a slyšely občasné výbuchy z dolů na druhé straně. Některé exploze byly tak silné, že se kolem nich zvedala ze země mračna prachu. Magnety a elektrická pole přitahovaly z explodovaného materiálu všechno užitečné a odpad odnášel vítr na západ, pryč od středu města, k pustinám. Po letech ve školní lavici věděla Aňa o těžebním procesu víc, než by si přála. Všechna ta fakta se jí usadila v mysli jen jako nevědomé pozadí, podobně jako se rány na západě staly pozadím jejího života.

Nad hlavou jí létaly vozíky nákladní lanovky, plné rubaniny, jako oškliví tlustí ptáci pod odpolední oblohou. Cesta domů se vinula pod vozíky na sever, směrem k železničnímu překladišti a podnikovým domkům za ním. Když byla Aňa malá, ze školy domů se s kamarády kolikrát svezli na těch vozících. Napadlo ji, jestli to děti dělají i teď. Někdy kolem třinácti už nadšení z výšky a z přesunu bez námahy nepřebilo zničené oblečení a černé šmouhy, které se nedaly umýt. Tenkrát byly ty jízdy vzrušující a dobrodružné. Dnes pro ni vozíky představovaly sotva víc než stíny na zemi.

Nahoře nad roklí, na samém kraji, se nacházely ohrady, v nichž drželi otroky, které přivezli ze západu. Cestou do školy a ze školy děti míjely největší z nich. V ohradách se nacházely dlouhé budovy s nízkou střechou s vymývacími nádržemi a koryty, jimiž protékala voda odkloněná z řeky a promývala rudu. Vládl tu zápach používaných silných chemikálií, který přebíjel všechny ostatní pachy, typické pro podobně žalostné pracovní podmínky.

Nejedna generace žáků těžby prošlapala tuhle cestu, jež se stáčela k ohradám a zrcadlila roky zvědavosti a krutosti. V tomhle úseku byste moc kamenů nenašli – většina jich ležela na hromadách mezi dvojitým plotem, kam je naházeli. Teď už museli Kayek a jeho kamarádi nosit kameny po kapsách z města. Žonglovali s nimi a smáli se, křičeli a házeli jimi jako kroketovými míči. Táhli je s sebou víc než kilometr jen kvůli kruté zábavě. Jen aby se zastavili u ohrad a metali jimi po těch zvířatech, která se odvážila vystrčit hlavu a podívat se na Agyl v dálce.

Některá zvířata sebou při zásahu trhla. Jiná utekla. A další jako by ránu jedním z kamenů, kterým se podařilo proniknout až do ohrady, vůbec nevnímala. Zbloudilé střely bušily do zrezivělé placaté střechy nad ohradou. Už jich na ní zůstalo tolik, že se místy začala pod jejich vahou prohýbat.

Mladší děti musely běhat k ohradě, sbírat kamení, které nedoletělo za plot, a nosit ho starším k dalšímu kolu. Aňa už téhle povinnosti dávno odrostla, přesto pokaždé běžela k ohradě s nimi. V kapse ukrývala sladkosti, které se jí ten den podařilo ukrást u pouličních stánků, a patku chleba od oběda, na níž už byla moc velká vrstva modré plísně. Sbírala kamení u vnějšího plotu a nenápadně při tom házela potraviny přes mezeru zajatcům uvnitř. Hledala mezi mřížemi známou tvář, holčičku, kterou poznala v době, kdy správcem ohrad ještě byl její otec a ona tu na něj čekávala, až půjde z práce. Rozhlížela se po tom dítěti s bujnou kšticí, zářivýma očima a zvědavými otázkami. Violet. Ale neviděla ji už kolik týdnů.

Vtom ji do zad strefil kámen, jeden z kluků křikl: „Promiň!“ Přesto se ozval výbuch smíchu. Aňa to ignorovala a dál pátrala mezi tvářemi zajatců, kteří se po skončení směny zhroutili u proplachovacích koryt. Zadívala se k ostatním ohradám vzadu, v nichž zástupy těch písečných lidí zíraly na prázdnotu na západě. Holčičku nezahlédla.

„Uhni, nebo tě trefím znova!“ křikl někdo. Kayek. Popadla dva kameny a utíkala zpátky na cestu. Podala je starším klukům výměnou za možnost zůstat nablízku, patřit k nim. I Jonah, jak si všimla, absolvoval povinný běh k ohradě, ale odmítal to udělat podruhé. Kayek vrhl jeden z Aniných kamenů vší silou hráče kriketu a zasáhl Jonaha do hlavy. Chlapec klesl na kolena a pod tíhou knih se překotil.

„Žádný ulejvání!“ křikl Kayek.

Jonah se držel za hlavu, tekla mu krev. Vstal, narovnal si brýle a rozběhl se tak rychle, jak s tím svým těžkým batohem dokázal. Ostatní se mu smáli, zasypal ho déšť kamení.

„Chcípáček,“ utrousila Mell, která to sledovala. „Chlap se postaví a bojuje, místo aby utíkal.“

„Jo, je zázrak, že ještě žije,“ přisvědčila Aňa.

„Táta říká, že děcka jako on, co nemají kuráž a pořád o všem přemýšlí, začnou trpět samomluvou a skončí na ulici.“

Vtom se ozvala rána z dolů a země se otřásla. Z rokle se zvedl oblak písku a kamínků, jehož se chopil vítr a nesl ho dál. Aňa se otočila a sledovala zvířený mrak. A uvnitř ohrady náhle spatřila něco velmi zvláštního – ženu, která procházela mezi těmi lidmi, ačkoli tam ještě před chvílí nebyla. Od hlavy k patě ji halil nějaký upnutý oblek, který se leskl, jako by to byla síť z tenoučkých drátů. Aňa si zaclonila oči a přimhouřila je v odpoledním slunci, snažila se zjistit, co tam ta žena dělá.

„Vidíš to?“ zeptala se užasle kamarádky.

„A co?“

„Tamhle. Přímo tam,“ ukázala Aňa, žena však mezitím zmizela jako přízrak. Jako by se v ohradě mezi těmi zvířaty propadla do země.

„Myslíš tu babiznu?“ zeptala se Mell a kývla k nějaké stařeně u plotu. „Hnus. Měli by v tom vymývacím roztoku občas vymáchat taky je, nejen rudu.“

„Je pryč,“ zašeptala Aňa. Kdo ví, jestli tam ta žena vůbec byla?

„Moc o těch mimoních přemýšlíš,“ prohlásila Mell. „Jdem, tvůj miláček odchází, tak dělej.“

Vydaly se za celou skupinou a došly až k překladišti a železniční stanici. Čekalo tu hned několik vlaků. Hromady rudy se vršily nad okraji vozíků jako černé hory nad rezavou planinou a se skřípěním automaticky vyklápěly svůj náklad do kontejnerů vlaku, který pomaličku projížděl stanicí dál – byl naplněný tak rychle, že ho ani nemuseli zastavit. Kvóty pro nedočkavé hutě na východě byly splněny.

Aňa s ostatními se proplétali bludištěm stojících vlaků, zatímco hlídači a železničáři na ně pokřikovali, aby se jim nepletli do cesty. O kus dál na trati kontrolovali muži v uniformách podvozky soupravy, která se chystala odjet, jestli se pod vagony neukryl nějaký uprchlík. Chlapci se skrčili a prolezli pod vlakem – na to, aby se ho namáhali obcházet, byl moc dlouhý. Aňa udělala totéž. Pod rukama ucítila chladné ocelové kolejnice a kolena si odřela o štěrk. Musela vysvobodit Mell, jíž se zachytil batoh o podvozek.

„Až se vdám,“ prohlásila kamarádka, „tak jedině za kluka z Jižního města. Nenávidím to tady.“

Aňa se zadívala do dálky, kde se koleje sbíhaly do jedné, tam, kde ležela pustina. Končila až u velkého moře, ve vytouženém neznámu – v srdci říše, kde kdysi dávno zuřily války, zato dnes tam panoval mír a měli tam všechno možné, věci, jaké si ani nedokázala představit. Sama nic z těch dálných končin nikdy neviděla, ale hodně slyšela od těch, kdo znali někoho, kdo znal někoho, kdo se dostal tak blízko, že to spatřil na vlastní oči.

„Jo,“ souhlasila s Mell, ale sama zvažovala život ještě mnohem dál, než leželo Jižní město.

Hned za kolejemi se nacházela důlní osada, domky obehnané ohradou z překližky a zrezivělého plechu. Do areálu vedlo několik oficiálních bran a pak spousta dalších, o nichž už ne každý věděl. Jednou takovou se teď děti protáhly.

„Budeme se večer dívat, jak hrajou kriket?“ zeptala se Mell a kývla k chlapcům. „Pak bude mejdan.“

Aňa sledovala, jak se Kayek s ostatními honí cestou ke svým domovům a od nohou se jim zvedá prach.

„Nevím, ještě musím napsat úkol z minerálů. A taky se potřebuju naučit na pokročilou těžbu rud.“

Kamarádka mávla rukou. „Vykašli se na to. Sehnala jsem odpovědi na otázky, co budou zítra v testu. Za pět minut je umíš zpaměti.“

„To je sice fajn do písemky, ale co když pak neudělám závěrečné zkoušky? Navíc mě táta pořád kontroluje. Chce, abych se o dolech naučila úplně všechno. Prý je to jediná možnost, jak v nich neuvíznout. Říká, že čím víc člověk o něčem ví, tím míň hrozí, že by to někdy musel dělat.“ Pokrčila nad rodičovskou logikou rameny.

„A jo, já zapomněla, že už je doma. Jak dlouho tentokrát?“

„Byl pryč čtyři měsíce.“

„Jasně, já myslím, jak dlouho tu zůstane.“

„Zajímá tě, jak dlouho potrvá, než mě přesvědčíš uspořádat další mejdan? Tak na to zapomeň. Stejně nikdy neví dopředu, za jak dlouho bude muset pryč. Doufám, že hned tak ne. Měla bys vidět, v jakém byl stavu. Narostly mu vousy a měl je celé slepené a zacuchané, jako by se nestříhal a nemyl od té doby, co odsud odešel. Když se osprchoval, zůstala po něm takováhle vrstva bláta.“ Aňa to předvedla palcem a ukazovákem. „Oni ho jednou umoří.“

„No a co pro ně vlastně dělá?“

Pokrčila rameny.

„Protože můj táta si myslí, že tvůj táta je ulejvák. Prý mu platí spoustu peněz za nic – jenom někde sedí na zadku a kouká, zatímco se ostatní dřou.“

„Tvůj táta je ochlasta. Divím se, že vůbec dokáže o něčem přemýšlet.“

Mell ji praštila do ramene. „Jasně, ale co teda dělá? Jak to, že vždycky na čtvrt roku zmizí? Jeho jméno není ani v podnikovém seznamu, takže není vidět, kolik bere, prostě nic. Víš určitě, že vůbec má nějakou práci?“

„Jasně že má táta práci,“ odsekla Aňa. Zaťala pěsti, upírala oči na cestu. Kamarádčiny otázky ji bolely. Už je slyšela mockrát – a často z prasklého zrcadla, které viselo u nich v koupelně.

„No a jakou? Jak to, že ses ho nikdy nezeptala?“

„Ptala jsem se mockrát. Prostě řeší problémy, s kterými si nikdo jiný neporadí. A když se pak vrátí domů, tak… už o tom nechce mluvit.“

DVA

LASKAVÉ CESTIČKY

Aňa

Dívky se rozloučily v místě, kde se cesty k jejich domovům rozdělovaly. Aňa byla tak zamyšlená, že si teprve na poslední chvíli všimla, že před sebou má Jonaha. S kluky je to jako se slovy – jakmile objevíte nové, najednou jsou všude.

Z nějakého důvodu se ten prcek krčil kousek od jejich zadního vchodu. Zřejmě psal něco do prachu, jistá si však nebyla, protože k ní dřepěl otočený zády. Najednou ji rozčílilo, že se jí tenhle zakrslý otravný pronásledovatel plete do života. Představila si, co by asi s cizím klukem, který se jim plíží kolem domu, provedl její otec. Pravděpodobně by ho přerazil vejpůl.

Rozhodla se mu zachránit život, zároveň ho však taky chtěla vyděsit k smrti. A tak k němu přiskočila a křikla mu zezadu do ucha: „Co děláš!“ A zaryla mu při tom prsty do žeber.

Vyskočil, jako by dostal žihadlo. Prudce se otočil, na okamžik na ni jen vyděšeně zíral, načež vzal do zaječích, jako by se za ním rozletěl celý včelí roj.

Aňa dostala záchvat smíchu. „To je ale mimoň!“ Škoda, že to neviděla Mell. Rozhodla se, že až na toho kluka narazí příště, dá mu pěstí do nosu nebo po něm mrskne kamenem jako Kayek. Zasloužil by si něco mnohem horšího a taky by mnohem hůř dopadl, kdyby ho místo ní přistihl její otec.

Odupala si prach z bot, vzala za kliku a vstoupila dovnitř. „Tati? Jsem doma!“ Staré síťované dveře se za ní zabouchly. Zaburácení dalšího výbuchu z dolů vyděsilo i nádobí ve skříňkách tak, že se rozcinkalo.

„Tati?“ zavolala ještě jednou. A pak ucítila alkohol. Následovala výmluvný odér do obýváku, kde našla otce zhrouceného v rozdrbaném křesle. Spal. „Tati! Hej, no tak!“

Popadla ho a tahala ho za ruku, dokud se nenarovnal. Zavrtěl hlavou, zaťal pěst, vytřeštil oči a vylekaně se na ni zadíval.

„To jsem já, Aňa,“ uklidňovala ho. Věděla, že by ji nikdy neuhodil. Oháněl se pěstmi jen ze spaní, po přízracích, jež ho navštěvovaly ve snech.

Otřel hřbetem ruky slinu z vousů. „Enom chilišku,“ zadrmolil. „Enom chilišku.“

„Jo, jasně, ale v posteli. No tak, zvedej se!“

Dala si jeho paži přes ramena a pokusila se ho předklonit. Naštěstí spolupracoval. Musel vážit třikrát tolik co ona, přesto se jim společnými silami podařilo zvednout ho z křesla. Zapotácel se a použil dceru jako berli.

„Už jsem tu neměl bejt,“ prohlásil.

„Tohle neříkej, tati. Právě ses vrátil. Měl bys zůstat chvíli doma. Se mnou.“

Dopotáceli se k jeho ložnici, otec tahal nohy po zemi. Neměl jednu botu, druhá zůstala rozvázaná. Jeho dech páchl nasládle po ginu.

„Neee! Už mělo bejt po mně. Ta bomba měla vybuchnout –“ Mávl prudce rukou, jako by se snažil zahnat obtížný hmyz, a málem se při tom svalil. „Ale pořád nic,“ drmolil tak, že mu skoro nerozuměla. „Ta havěť je pořád venku.“

Aňa ho dotlačila až k posteli, jako by směrovala ohromný balvan ze svahu. Otec se zhroutil na matraci. Pružiny zaskřípěly, naštěstí však vydržely, do vzduchu se vznesla zrnka prachu.

„Něco se děje za pískem…,“ blekotal.

Stáhla mu tu osamělou botu a pozorně si ho prohlédla. „Jak to myslíš, za pískem?“

„Havěť!“ rozkřikl se. Tak říkal lidem, které drželi v ohradách, uprchlíkům, kteří se odvážili vystrčit nos z pustin.

„A co s ní?“ zeptala se. Postavila botu na zem, klekla si, jak to s otcem dělávali, když se ještě modlili, když ještě na takové věci věřili.

„Pořád je tam venku,“ šeptal otec a Aňa poznala, že usíná. „Žádnej v-výbuch. Žádnej záblesk.“

V tu chvíli se jako na povel ozvalo z dolů další zaburácení. A prach, který poletoval ve vzduchu, lapený v pruzích světla zapadajícího slunce, jako by to setřáslo na stranu. Anin opilý otec začal chrápat.

Aňa se nedokázala soustředit na učení. Upírala oči do učebnice, ale ne a ne vstřebat obsah řádků. Když zjistila, že čte stejnou větu už potřetí, knížku odsunula a šla si do kuchyně připravit šálek polévky a chleba s máslem. Sáhla do chlebníku, až za patku a prvních pár okoralých krajíců pro nějaký měkčí ze zadní části bochníku. Napadlo ji, že ty krajní krajíce tvrdnou, právě protože pokaždé sáhne až za ně. Sebenaplňující předpověď.

Vzala si polévku a chléb ven a najedla se na schodech, zády opřená o dveře. Menší děti hrály na společném prostranství na schovávanou. Většina jejích kamarádů se bude vypravovat do města, kde večer proběhne na školním hřišti zápas v kriketu. Foukala do polévky a sledovala, jak malí nemohou najít toho posledního, který se vyškrábal na střechu. Byl to Pickettovic kluk, teprve osmiletý nebo devítiletý, ale šplhal jako opice. Aňa usrkla horkou tekutinu. Vtom koutkem oka něco zahlédla.

Napadlo ji, že jde o spícího psa. Byl to však odrbaný hnědý batoh. Patřil Jonahovi, zřejmě ho tu upustil, když ho prve vylekala, a neodvažoval se pro něj vrátit.

Znovu usrkla a dál sledovala dětskou smečku.

Na place mezi domy se ozval povyk, následovalo dunění přes plechovou krytinu. Honička. Pickettovic kluk skočil ze střechy obchodu na Dawsonovic dům. Ostatní ho naháněli ze špatných stran, bylo jasné, že jim uteče. Kéž by bylo tak snadné utéct a schovat se i v jejím věku.

„Ach jo!“ Odložila polévku, strčila do úst poslední kousek chleba. Neochotně seskočila z verandy a došla k batohu. Třeba v něm najde hotový úkol, poslechne Mell, a místo aby se s tím babrala, vyrazí na kriket a na mejdan. Lákalo ji to. Otec byl namol, stejně by nic nezjistil.

Batoh byl těžký. Aňa ho dotáhla ke schodům na verandu a otevřela horní chlopeň.

Sáhla do něj. A odřela si klouby o něco tvrdého. Kámen. Podívala se dovnitř a zjistila, že je plný kamení. Že by laborky z rud? Něco do školy? Jeden vytáhla a prohlédla si ho, pak druhý, ale neviděla na nich nic neobvyklého ani pozoruhodného. Vyvřelý čedič beze stopy minerálu, obyčejný kámen, jakými děti házejí pro zábavu. Už se nedivila, že se ten kluk pro batoh nevrátil – kdo by o tohle stál? Ale proč se s tím kamením tahal? Měl to být trest? Nebo se snažil zesílit, aby ho ostatní nechali na pokoji? Posílit nohy, aby jim aspoň dokázal utéct rychleji, když už je takový poseroutka?

Lítostivě zavrtěla hlavou. Mellin otec měl pravdu, kluci jako on skončí na ulici a docela sami.

Na place mezi domy poskakovala nějaká holčička po jedné z mnoha cestiček lemovaných kameny. Aňa sledovala, jak dívenka poskočí dvakrát snožmo, pak třikrát po jedné noze, zase snožmo, po druhé, otočí se a zopakuje to nazpátek. Rozpoznat jakýkoli vzorec bylo pro Aňu snadné. Často měla pocit, že v duchu vidí, jak se nějaká událost vyvine, ještě než se to doopravdy stane. Bylo to jako sledovat trajektorii hozeného kamene a vědět předem, kde dopadne. Nebo jako sledovat vlastní promarněný život a vědět přesně, jak skončí. Nejspíš bude dělat dozorkyni v ohradách jako její otec, když byl mladší, uvízne v jednom z těch hraničních měst podél rokle a bydlet bude v domech s popraskanými zrcadly a zatékající střechou.

Vzorec…

Rozhlédla se po plácku, po cestičkách, jež vedly od jednoho domu ke druhému a stékaly se uprostřed, kde utvořily široký jednolitý kruh kolem staré studny a pak lem u cvičného kriketového hřiště. Procházela ty cestičky pohledem, podobně jako ta poskakující dívenka, viděla, jak se vinou k její zadní verandě, jak tam pěšina není dokončená, na jedné straně je useknutá a na druhé dodělaná jen napůl.

Vstala a zadívala se na kameny, které chodníčky lemovaly. Vyvřelá hornina. Čedič. Takže nepocházely z hald, jež se vršily nedaleko jejich čtvrti. Spíš kamení, které se dostane na povrch, když se pokládají základy a staví ulice. Městské kameny. Kameny z Agylu. Žádný z nich sem nepatřil. A ona si toho kupodivu až dosud nevšimla.

Opět se podívala na Jonahův batoh. Proč by ty kameny sbíral? Proč rozebírat cestu, která vede k jejím zadním dveřím?

A náhle jí to došlo a bylo to, jako by ji někdo trefil kriketovým míčem. Ten objev jí vyrazil dech. Svět se rozmazal. Popadla batoh a vysypala jeho obsah na zem.

Vybavila si toho kluka u plotu, jak je den co den sbírá.

Jak vezme jeden nebo dva a uteče jako zbabělec, jak se pod tou tíhou hrbí.

Jak sbírá kameny ve městě, než se k nim dostanou ostatní, a vláčí je celou tu dlouhou cestu až sem.

Starší kluci si věčně stěžovali, že nemají čím házet. Že kolem není dost munice.

Aňa se opět zadívala na společné prostranství, na to bludiště cestiček, jež se klikatily městem, léta práce, přemisťování munice mimo dosah. Léta dřiny. Žádné rozebírání – pokládání a stavění.

Zvedla jeden z kamenů u svých nohou. Umístila ho do přerušené řady, vedoucí k jejím dveřím. Pak další. Zadunění, jak se Pickettovic kluk přehnal přes střechu a ostatní se rozběhli za ním. Jedno z dětí zakoplo o kámen na blízké cestičce a Aně se do oka dostal prach. Rozčileně si ho otřela a beze spěchu vrátila zbytek kamenů do batohu.

TŘI

ŠEDIVÁ KOULE

Aňa

Hlušina ze starých dolů tvořila sedm hald na severu města. Ty starší se časem přeměnily v cosi podobného horám, jejich povrch uhladil vítr, déšť a čas. Porostla je tráva a plevel, křoví, sem tam dokonce i stromy. Na jedné z nich se nacházel shluk vysílačů a jejich satelity mířily na východ, na jih a na sever, spojovaly zbytek říše mikrovlnami.

Po večerech se haldy stávaly oblíbeným místem na hraní. Byly dost blízko od domova, aby se rodiče o děti nestrachovali, a dost daleko, aby na ně neviděli. Když se člověk vyšplhal nahoru a pak se rozhlédl, uspokojovalo to v něm nějaký prapůvodní pud. Nebo to možná bylo tím, že na vás se tu nikdo svrchu dívat nemohl. Aňa nemusela nijak zvlášť zpovídat děti, které si hrály na honěnou, než zjistila, že Jonah je nahoře na jedné z hald a zřejmě sleduje západ slunce.

Samozřejmě by se měla doma učit, jenže některé záležitosti bývají zajímavější než jiné. Potřebovala zjistit, jestli je její tušení správné a ten kluk skutečně vydláždil všechny chodníčky, případně jak dlouho už to dělá. Jak to, že si doteď ničeho nevšimla? Protože to probíhalo postupně a plynule? Jako tenký proužek minerálu ve švu slibné rudy?

Na jižní straně kopce nejblíž k městu se podařilo zakořenit několika stromům. Pár jich po letech odumřelo a zůstaly z nich obnažené kostry, trčící vzhůru, bílé dřevo bez kůry, hladké a ideální ke šplhání. Na jednom takovém zahlédla Jonaha. Seděl vysoko na větvi, záda opřená o kmen, na klíně měl otevřenou knížku a okusoval tužku nebo klacík.

Byla po lezení do vršku zadýchaná a rozčiloval ji kamínek v botě. Posadila se na jednu z klád, naaranžovaných na kraji města jako lavičky, a zula se. Vyklepala protivný kamínek a pomyslela na opilého otce, na písemné práce, kriketové zápasy a večírky, jichž se nezúčastní.

Obloha na západě nabírala barvu ruměnce. Z města sem doléhalo hlasité zvonění zvonů z mnoha kostelních věží, jejichž špice se zvedaly k obloze, jako by varovaly bohy, aby se sem neodvažovali vstoupit. Aňa se obula a chvíli jen sledovala překladiště, kde se vyklápěla rubanina z vozíků a putovala na rachotících pohyblivých pásech nahoru přes okraj, odkud se sypala dolů jako lavina. Z dálky to vypadalo krásně.

Tohle město nebyly jen doly, na což člověk snadno zapomněl. Nacházely se tu restaurace, obchody a bary a mezi nimi otevřená náměstí, kde se děti honily trávou v parcích a dospělí si na lavičkách četli a povídali, venčili psy, vraceli se domů z práce nebo šli někam na večeři. I dnes večer tam má určitě někdo první rande. Zamilují se do sebe a jednou se vezmou. Jinde se možná naopak schyluje k hádce, která skončí rozvodem. Zvláštní, jak vzdálenost vypichuje určité detaily – když Aňa městem procházela, nic z toho nevnímala.

„Tolik kostelů,“ ozval se Jonah.

Zvedla hlavu a zjistila, že mluví dolů na ni. Ukazoval na Agyl. „Třiadvacet. Počítal jsem je. Teď zvoní v kostele První unie, to tě přimělo zvednout hlavu. Podle mě jim jdou špatně hodiny, vždycky začnou dřív. Chodíš do kostela?“

„Ne,“ odpověděla.

„Ani já ne. Vlastně neznám nikoho, kdo by tam chodil, a stejně jich tu je hromada a vyzvánějí, jako by to někdo poslouchal.“

Aňa si zavázala botu a chtěla si povolit tkaničky na druhé. Zlobilo ji, že ji ten kluk začal zasypávat hloupými otázkami dřív, než se mohla začít vyptávat ona jeho. Než si však stačila rozvázat druhou botu, proťal šedivý soumrak oslnivý záblesk, světlo o intenzitě sluneční záře…

Nakrátko si myslela, že se jí to jen zdálo, nějaký výron neuronů, mrtvice nebo ji možná někdo trefil do hlavy kamenem. Bolest ovšem necítila a také nic neslyšela, viděla jen, jak to světlo vykvetlo nad Agylem, nad samým jeho středem, záblesk větší než město samo.

Byl tak oslepivý, že se do něj nedalo dívat. Odvrátila se a skryla tvář v ohybu paže. Když se konečně odvážila znovu vzhlédnout, spatřila ohromný mrak, velikánskou šedivou kouli z kouře, která všechno přikryla. Úplně všechno. Šířila se od středu do stran a polykala, co jí stálo v cestě.

Ohromeně to sledovala, napůl oslepená, mrkala, aby se zbavila zeleného závoje, který se jí vypálil do sítnice, a pokoušela se pochopit, co se stalo.

Rachot k ní dolehl pár vteřin nato. Znělé zaburácení vystřídalo hluboké dunění, jak se šedivá koule šířila, teď už pomaleji, a její střed se zvedal a nafukoval do neskutečné výšky proti obloze a odstrkoval mračna stranou.

„Vidělas to?“ vykřikl Jonah. „Ty doly…“

„To nebyly doly,“ oponovala.

Jak se mrak zvětšoval a řídl, už bylo uvnitř možné zahlédnout torza starých budov, zborcených a vykuchaných. Mnohé z nich byly rozžhavené do oranžova, hořely. Celé město zachvátily plameny.

Její přátelé. Aňa náhle pomyslela na kamarády, na Kayeka a na Mell. Na Kayeka nejdřív, za což se okamžitě nenáviděla. Už v tu chvíli, kdy se dým zvedal k obloze, věděla, že si nikdy neodpustí, že na něj pomyslela jako na prvního. V tu chvíli k nim zavanul horký vítr. A ona konečně pomyslela na otce, pocítila potřebu být doma, dostat se do bezpečí – i kdyby nikdo jiný v bezpečí nebyl.

ČTYŘI

ŠŤASTLIVCI

Aňa

V hloubi duše, v těch temných zákoutích, kde se přechovávají tajemství, si to Aňa dávala za vinu. Vždycky si přála, aby bylo její město zničeno. Připadalo jí jako klec, jako ta jediná věc, která jí znemožňuje vést lepší život. Její temné myšlenky k tomu určitě nějak přispěly.

Věděla, že to, co viděla po výbuchu, v ní zůstane napořád. Místo aby šla rovnou domů, přidala se ke skupině z důlní pobočky, která spěchala do města zachránit všechny, kdo explozi přežili. Tihle lidé se potáceli ulicemi, hluší a nepříčetní, kůži měli uhlově černou a loupala se jako kůra z břízy. Dokonce i obyvatelům, kteří se nacházeli třeba až kilometr a půl od výbuchu, naskákaly rudé puchýře, takový byl dosah zkázy. Aňa si říkala, že tihle popálení budou mít možná štěstí a přežijí. Jejich kůže vypadala, jako by měli vyrážku, jako by je sežehlo samotné světlo. A ten zápach… Aňa nic podobného nezažila. Bylo to trochu, jako když se pálí vlasy, a zároveň v tom byla cítit hniloba a kov. Dívka si ovázala obličej látkou, což ovšem moc nepomáhalo.

K tragédii došlo za soumraku a krátce nato se snesla tma. Celé město zůstalo bez proudu, záchranáři museli pracovat ve světle baterek a čelovek a pulzující záře z centra města, kde pořád hořelo. Aňa bedlivě prohlížela tváře ošetřovaných, doufala, že uvidí někoho z kamarádů, spolužáka, někoho, koho zná. A zároveň se toho děsila. Nebyla si jistá, koho stihl horší osud, jestli ty, kdo během jediného okamžiku zemřeli a zmizeli, nebo ty, kdo jí scházeli před očima, podléhali zraněním, jaká nevymyslel ani sám ďábel. A pak tu byli další, kteří sice měli naději na přežití, přesto už nikdy nebudou stejní. Sami nezemřeli, ale viděli umírat své rodiny a neměli, jak tomu zabránit.

Aňa ztratila pojem o tom, kolik hodin obvazovala strádající, dávala jim pít, držela je za ruce, zatímco umírali. Každopádně si ji posléze jedna zdravotní sestra vzala stranou a řekla jí, že už toho udělala dost, ať se vrátí domů a zjistí, jak je na tom její rodina. Teprve v tu chvíli si Aňa uvědomila, že je v takovém šoku a tak vyčerpaná, že se sotva drží na nohách. Místo u rudního pole, kde ošetřovali raněné, opustila krátce před půlnocí a konečně zamířila domů, kam měla jít už před několika hodinami. Když míjela ohrady jižně od kolejí, matně si uvědomila, že jsou otevřené a všechny stráže zmizely. Na zemi ležely povalené ploty.

Mechanicky klopýtala nazpátek kolem depa. Měla dojem, že od chvíle, kdy se touhle cestou vracely ze školy, uplynula už celá věčnost. S Mell. Ještě neplakala, neměla čas na to ani pomyslet, zato teď klesla na kolena do štěrku u dvojitého ocelového plotu a naříkala, až se zalykala, její tělo se otřásalo pod vším tím náporem.

„Aňo?“

Za ní se objevil Jonah. Položil jí ruku na záda, chtěl jí pomoct vstát.

„Nech mě,“ odstrčila ho a zvedla se. „Co tady děláš?“

„Byl jsem pomáhat v překladišti. Poslali nás domů.“ Zavrtěl hlavou a ona si uvědomila, že i on byl asi ve městě a viděl totéž co ona.

„Co se stalo?“ chtěl vědět. „Kdo to udělal?“

„Nevím. Možná vybuchly několikaleté zásoby náloží do odstřelování v dolech všechny najednou…“

„Ve městě nálože nenechávají. Někdo říkal, že jsme narušili zlomovou linii…“

„Ne, tohle nebylo geotermálního původu, byl to výbuch! Viděla jsem to.“

„Někdo na nás útočí?“

Ztuhla. Tohle ji nenapadlo, automaticky usoudila, že šlo o důlní katastrofu nebo nějakou nehodu s novou technologií na univerzitě… Hlavou se jí honila řada možností. Ale ne že šlo o záměrný akt. O válku. Nebo o napadení. V takovém případě by totiž mohlo každou chvíli dojít k dalšímu výbuchu. Naskočila jí husí kůže, polila ji hrůza z toho, že by se i oni mohli bez varování proměnit v mlhu a popel. Rozběhla se k osadě.

„Počkej!“ volal za ní Jonah.

Prošla hlavní branou, kde někdo nechal zelené svíticí tyče, jaké používali v dolech, aby přeživší trefili domů. Jinak u brány nikdo nebyl. Zahlédla pár dětí na střeše vedle plotu, jak zírají na žhnoucí kráter v dálce.

„Nikdo ať tam dolů nechodí, rozumíte?“ křikla na ně. „Do města vůbec nesmíte!“

„Čekám na mámu,“ hleslo jedno z dětí. Byla tma, přesto se jí zdálo, že to řekl Pickettovic kluk. Podle všeho, co viděla, jeho matka přežila jen těžko. Každý rodič, který byl během výbuchu ve městě, byl nejspíš mrtvý. A Aňa nevěděla, co jim říct.

Otočila se k Jonahovi. „Odveď je domů. Dostaň je do postelí. Ráno vymyslíme, co dál. Zkus tu najít nějaké dospělé, kteří by se postarali o děti, co čekají na rodiče.“

Přikývl. Ve světle svíticích tyčí připomínala jeho tvář zelený přízrak, Aně však neušlo, jak zatíná zuby a na obličeji má šmouhy od sazí, jak vypadá uštvaně. Nejspíš na tom byla podobně. Oba viděli věci, jaké by nepřála ani tomu nejhoršímu nepříteli. Zmocnilo se jí nutkání stisknout mu rameno, utěšit ho. Chlapec se však ve stejném okamžiku otočil a začal mluvit na opuštěné děti.

Dívka dokázala chvíli jen stát a myslet na utrpení, které teprve přijde, až budou vstřebávat, o co všechno přišli a jak obtížné bude se bez toho obejít. Měla pocit, jako by se rozvrh jejího života porouchal. Kráčela přece po jasně narýsované cestě k jasnému cíli. Znala rutinu svého života. A ta se náhle rozprskla a nikdo netušil, co bude dál. Na tohle nebyla připravená.

Aspoň nejsem mrtvá, uvědomila si konečně. Nešla jsem do města. Jinak bych umřela taky. Bylo by po mně. Zaplavila ji panika, pocit ohrožení ve chvíli, kdy už je pozdě na to, aby člověk nějak reagoval, strach tak hluboký, že se jí zvedal žaludek. A stejně rychle se dostavila vlna euforie, příval radosti. Aspoň nejsem mrtvá!

Zahnala tu myšlenku, zlobila se na sebe, že ji něco takového vůbec napadá. Pořád se jí dělalo zle z toho, kolik viděla mrtvých a umírajících, byla zdrcená ztrátou přátel – všech svých přátel. A přece pod tím vším křičela radost z toho, že je naživu. Obyčejná radost z nádechu. Z toho, že na holých pažích i na nohách cítí studený noční vzduch. Radovala se dokonce i z únavy svalů, z potu, špíny, to všechno ji nabíjelo tak, že by dokázala zvednout snad celý vozík s rudou, rozdrtit kámen holýma rukama.

„Přicházím o rozum,“ zašeptala. „Přicházím o rozum.“

Usoudila, že potřebuje domů a do postele. Nechala děti u brány a pospíchala po kamenném chodníčku, který vedl skoro až k jejím dveřím, jen na několika místech ještě nebyl hotový.

Když viděla otce naposledy, ležel v posteli a byl úplně namol. A nechala by ho tak, kdyby ho výbuch neprobudil. Nechala by ho spát a myslet si, že svět je pořád celý.

Jenže už viděla, že je vzhůru, v okně se mihotalo světlo petrolejky. Otevřela síťované dveře a vpadla dovnitř. Otce našla v obývacím pokoji. Na sobě měl pracovní overal a vysoké pracovní boty a chystal si nářadí do tašky, která ležela otevřená na podlaze.

„Tati!“ zvolala, rozběhla se k němu a s pláčem se mu celá roztřesená vrhla do náruče.

„Jsi v pořádku,“ zašeptal. Podržel ji před sebou a nevěřícně si ji prohlížel jako nějaký přízrak.

„Jsem.“

„Jsi v pořádku,“ zopakoval, jako by tomu nemohl uvěřit.

„Byla jsem na haldách…“

„Je mi to tak líto,“ vydechl a zavrtěl hlavou. „Tak moc líto.“ Jeho hlas zněl chraplavě a zlomeně. „Tak líto,“ šeptal pořád dokola a opět ji pevně stiskl.

Když se odtáhla, vytřeštil na ni zrak. „A tys… Nešla jsi do města, že ne?“

„Snažila jsem se pomoct,“ vzlykla a utřela si slzy.

„Do sprchy,“ nařídil stroze.

„Tati, moji kamarádi, tolik lidí…“

„Osprchuj se, Aňo. A hned!“ Dovedl ji do koupelny. „Využij co nejvíc vody, dokud ještě teče. Pořádně se vydrhni, úplně všude. A pak potřebuju, aby sis sbalila věci.“

„Kam půjdeme?“ pípla. Vůbec poprvé ji napadlo, že tu nezůstanou, že město je pryč a s ním všechno, co znala.

„Ne my, ty. Odjedeš na východ do Kaansu. Mám tam sestřenici, která se tě ujme.“

„Nechci bydlet u sestře–“

„Poslouchej mě. Poslouchej! Marya se o tebe postará. Pošlu s tebou někoho z podniku, aby ses tam dostala v pořádku. Sbal si do tašky všechno, co budeš potřebovat. Ale nejdřív se musíš osprchovat. Ta bomba –“ Otec se odvrátil. Chvíli trvalo, než se vzchopil. „Tahle bomba je vážně svinstvo, rozumíš? Do města už nesmíš. To je rozkaz.“

„Bomba? Jonah – můj kamarád říkal, že na nás někdo zaútočil. Je válka?“

„Ne, válka ne. Udělali to teroristi, ta havěť…“

„Pojď se mnou, tati, ty tu přece taky nemůžeš zůstat! Nechci být sama!“

„Nebudeš. Budeš s rodinou. Já… Aňo, udělal jsem něco moc špatného. Chci, abys to slyšela ode mě, protože tohle je možná poslední příležitost ti to povědět. Snažil jsem se pro tohle město udělat něco velkého, něco, co by ukončilo tu mou ohavnou práci, abys ten hnus nemusela nikdy dělat ani ty, nemusela bys používat nic z toho, co jsem tě naučil. Abys mohla pracovat v dolech, kdybys chtěla, nebo třeba někde jinde, krucinál, jenom ne tady. A oni to použili proti mně. Měl jsem plán a teď… všechno je to moje vina.“

Místnost se s ní zatočila. Aňa se musela opřít o stěnu, aby neupadla. „Bomba?“ Vybavila si jeho předchozí opilecké mumlání, kdy říkal, že už to mělo vybuchnout. „Ale jak to?“ zeptala se. Nechápala to, nic nedávalo smysl.

„Měla být pro ně,“ pronesl. „Měla to zastavit. Nechápu, jak tohle udělali, ale přijdu na to.“

„Kdo? Nerozumím ti!“

„Osprchuj se. Probereme to, až si budeš balit. A já si taky musím připravit věci.“

„A pak co? Kam chceš jít?“

„Na západ,“ odpověděl otec. „Musím dokončit, co jsem začal.“

ČÁST DRUHÁ

ČÍM VÍC SE VĚCI MĚNÍ

Lidé vidí jen to, po čem touží,

a už nevidí, že mají to, po čem touží jiní.

– král nomádů

Aj, studna vyschla,

aj, studna vyschla, smrtka

už kosu chystá.

– staré kanibalské haiku

PĚT

TROSKY A ZMAR

Conner

O tři týdny později

Velká zeď stála celé generace, tyčila se nad východním krajem Springstonu, udržovala vítr a písek venku. Zvedala se do výše jako hory na západě, neměnná jako souhvězdí na obloze. Conner věděl s neochvějnou jistotou, aniž o tom kdy přemýšlel, že tam bude hradba stát, až bude dávno po něm. Přežije ho. Tak jako už přežila tolik dalších.

Šlo o dokonalou ukázku kognitivní disonance, místo, kam se jeho mysl uchýlila, když se pokoušel přežít uprostřed trosek a zmaru. Ještě před pár týdny chtěl opustit město a vydat se ve šlépějích svého otce na východ. Teď už věděl, že tam žádná útěcha nečeká, jen ještě horší bolest. Nebezpečí číhalo na všech stranách a jeho ubohý domov vězel přímo uprostřed.

„Co může kurva sisyf vědět o tom, jak se opravuje pumpa?“ vztekal se Ryder. Conner byl právě po pás zabořený v písku a dopadal na něj stín toho velkého kluka ze stejného ročníku. Stín byl vítaný, nadávky už méně. „Ještě před měsícem jsi tahal písek ve dvou vědrech najednou jako ostatní,“ pokračoval spolužák. „Tak čím seš najednou tak výjimečnej?“

„Přestaň mudrovat, popadni náklad a hni tou svou tlustou prdelí,“ okřikla ho Gloralai.

„Jenom se ptám, proč ho sakra posloucháme?“

„Protože jsem to řekla a teď tady velím. Protože všichni ostatní jsou pryč a nikdo jinej nemá lepší řešení. Ale jestli chceš místo tahání písku radši čekat, až ti naprší voda z nebe, tak prosím, nikdo ti bránit nebude.“ Ukázala k východu z duny, k betonovému tunelu, který procházel kráterem vyhloubeným kolem městské pumpy.

Ryder nespokojeně zachrčel a nasadil si na záda rám s přeplněnými vědry, z nichž se při tom úkonu vysypala závěj písku.

„Nejradši bych tě okamžitě požádal o ruku,“ prohlásil Conner. Vizor měl zvednutý na čelo, potřeboval se trochu vydýchat po boji s napůl pohřbenou pumpou. Byla jediná funkční, která ve Springstonu zbývala.

„Jo? Tak proč to neuděláš?“ Gloralai ho zpražila pohledem, zaujala rázný postoj a dala si ruku v bok. Vlastně to byla ona, kdo se ujal úkolu spojit zbývající sisyfy a udržovat pumpu v provozu. Aby nepřišli o vodu, bylo třeba vynášet písek ven stejně rychle, jako se hrnul dovnitř.

„No… protože teď z tebe mám zrovna trochu strach,“ opáčil.

Rozesmála se. „To určitě. Ujíždíš na nebezpečí, zrovna jako každej potápěč, kterýho znám.“ Vytáhla zpoza opasku čutoru a klekla si k němu. Na spáncích se jí leskly krůpěje potu, jež jí tvořily cestičky přes tváře a stékaly se v jamce mezi klíčními kostmi.

Conner lahev vděčně přijal a napil se vody. „Já že ujíždím na nebezpečí?“ prohodil a čutoru vrátil. „Kdybych to byla pravda, jsem teď nahoře nad Danvarem, místo abych dělal protekčního instalatéra.“

„Mýho protekčního instalatéra,“ opravila ho. Skrčila prst a Conner pod sebe vmáčkl písek pomocí potápěčského obleku, aby se zvedl, až už byl ponořený jen po kolena. Gloralai ho políbila a pak ho zatlačila nazpátek. „A teď mi koukej opravit pumpu. Proč to nahlas vyznělo úplně jinak, než když jsem si to pomyslela?“

Rozesmál se. Kouzlo dívky, již miloval, spočívalo v tom, že dokázala rozptýlit každý temný mrak. Dovedla ho rozesmát, když mu bylo do pláče, dát mu naději, když měl chuť se vzdát. Stáhl si vizor na oči a sáhl pro regulátor. Vyčistil přívod vzduchu, vyfoukl písek z náustku a sevřel ho mezi rty. Pak se znovu potopil. Svět měnil barvy v závislosti na tom, jak daleko a jaké hustoty věci byly. Studený písek měl fialové a modré odstíny, naopak trubky, trámy a základy pumpy starého města byly zářivě zlaté a červené. Conner nasadil čtvercové dýchání, jak to nazývala jeho sestra. Hluboký nádech s počítáním do pěti, pak na pět zadržet dech, na pět vydechnout a na pět vydržet s prázdnými plícemi. Doplňování nádrží teď měl zdarma, ale věčně někam vláčet výstroj bylo namáhavé. Musí dechem šetřit, nebo si to aspoň umiňoval. Na to, aby se jednou pokusil o Danvar, to zatím nebylo.

Čekalo ho vyspravit ještě jednu prasklinu. Trubka, která vedla dolů k prameni, pořád pukala a prosakovala a Connerovým úkolem bylo nasazovat na ni nařezané kusy gumových hadic a utahovat je svorkami. V písku šlo o dost obtížnou práci, proto si v tom těsném prostoru, kde potřeboval pracovat, vytvořil vzduchové kapsy, krychle právě tak velké, aby se do nich zespoda dostaly jeho ruce s nářadím. Střecha a stěny krychle byly ze zkamenělého písku. Musel se při tom orientovat jen po hmatu, jednu část mysli soustředit na udržení krychle a další na utahování svorek. Všichni opěvovali potápění do několikasetmetrové hloubky, ovšem tohle bylo mnohem složitější. Připomnělo mu to, co říkala Gloralai. Když si stěžoval, že v jejich životech převládá rutina, opáčila: „Rutinou člověk testuje svou výdrž.“ Začínal chápat, jak to myslela.

Když byly svorky utažené, dovolil písku vrátit se na místo. Nastavil citlivost vizoru na maximum a hledal kolem opraveného průsaku jakoukoli změnu barvy. Nic. Když však odkládal nářadí, spatřil dole pod sebou sotva zřetelné bílé skvrny, vypovídající o mokru. Sjel níž, aby to prozkoumal, a našel další průsak. Nechápal, jak je možné, že napájecí trubka praská na tolika místech najednou. A nenapadalo ho, jak by ji mohli celou vyměnit, jestli to nepřestane.

Protlačil se mokrým pískem a narazil na odpor. Probojoval se kaší a přes brýle si trubku pozorně prohlédl, hledal praskliny. A objevil dírky. Ne že by je viděl, zato zachytil, jak voda prosakuje ven, bylo to jako krvácení, které měnilo barvu od vínové k tmavě modré v hypnotickém kaleidoskopu odstínů. Kovová trubka se musela nějak ztenčit. Rez, nebo možná to nepřetržité používání, které se pojí s vytíženou pumpou.

Bude potřebovat další hadici a další svorky. Málem už se odstrčil nazpátek, když vtom zachytil jakýsi záblesk – zlatou jehlu ze zkamenělého písku. Vznášela se v kaši sotva dva centimetry od jeho brýlí. Dotkl se jí prstem a předmět ztratil tvar, rozpadl se a splynul se zbytkem mokrého písku kolem. Zvláštní. Že by kousek střepiny, který tu zůstal viset po jiném potápěči? S tím starým vizorem by si ho vůbec nevšiml, zato tyhle brýle, co mu dala před několika týdny Vic, poskytovaly mnohem věrnější podání a Rob je doladil k dokonalosti. Snad by tu střepinu nechal být jako nepodstatnou, jenže pak si všiml další. A když se podíval pozorněji, zjistil, že je jich spousta. Celé desítky.

Rozpouštěly se při sebemenším doteku, takže je tu nedržely něčí myšlenky, šlo jen o zbytky něčího zkamenělého písku. Po někom tu zůstaly a jen se tu nerušeně vznášely. Conner nastavil na vizoru nahrávání a pořídil lepší snímek celé oblasti. Ať se na to podívá Rob. Třeba studnu někdo záměrně sabotuje, nechce, aby ve svých snahách uspěli. Možná stejní lidé, kteří strhli zeď. Vysvětlovalo by to, proč jeho opravy nikdy nevydrží.

Vzhledem k tomu, že momentálně studna fungovala a většina průsaků se omezila na pouhé odkapávání, celý vyprahlý a vyčerpaný se konečně odstrčil k povrchu. Když se vynořil, sundal si nádrž a smotal hadice regulátoru. Všiml si, že hladina písku sahá víc než do půli krytu, který chránil základnu pumpy. Zůstalo na to jen pár sisyfů, tahali písek ve dne v noci. Stará nádrž se pomalu plnila, zrnka písku klouzala po strmém povrchu dolů jako v přesýpacích hodinách.

Gloralai se vrátila z další cesty s vědry, právě když si Conner nabíral z ústí pumpy vodu k pití. „Všechno v pořádku?“ zeptala se.

„Skoro. Pořád je tam pár pomalých úniků a nový, který budu muset překrýt. Starosti mi dělá spíš hladina písku.“

Sotva to dořekl, uvolnila se menší lavina písku a stekla dolů po náspu a usadila se jim u nohou. Oba se na ni dívali stejně, jako když po společném jídle pozorovali špinavé nádobí a dumali, kdo je na řadě s umýváním.

„Pro dnešek to zabalíme,“ navrhla. „Pojď se mnou nahoru na vršek. Chci ti něco ukázat.“

Conner nacpal potápěčské vybavení pod plachtu, která zakrývala pumpu, a následoval ji do svahu. Cesta mu připadala namáhavá a pomalá v porovnání s volností, již zažíval při potápění. Nebýt starostí s bateriemi a nabíjením, možná by už nikam nechodil a místo toho by se přesouval pod povrchem. Ta rychlost byla návyková.

Dostali se až na vrchol duny, odkud bylo vidět na východě zbytky starého Springstonu, vesměs písečnou plošinu, z níž jako žebra vystupovaly rozvaliny vysokých domů. V těch místech parkovalo pár sarferů, stěžně měly složené a trup se jim leskl v záři slunce. Jejich majitelé byli dole pod nimi a táhli nahoru kořist. Shantytown unikl náporu písku i pádu zdi a teď se to tam jen hemžilo, probíhala nová výstavba. Conner však viděl pouze nevyhnutelnost toho všeho. Vztyčí se nová hradba, která nakonec rozdrtí všechny, kdo jí budou důvěřovat, a předměstí se znovu stane centrem. Celý ten cyklus se bude opakovat, dokud nebude po nich.

„Tak cos mi chtěla?“ zeptal se a posadil se vedle Gloralai.

„Tak zaprvé, nemáš šátek,“ podotkla. „A ani já.“

Upravil si čtverec látky uvázaný kolem krku. „Máš pravdu. Dneska v sobě vítr nemá tolik nánosu.“

„To nemá už týdny. Pokouším se ti to říct.“ Ukázala na východ. „Jediný písek ve vzduchu je ten, co sem vane z vrcholů starých dun.“

Pokrčil rameny. „Máme kliku. Zasloužíme si trochu klidu. Aspoň máme šanci tu pumpu obkopat a získat náskok před další várkou.“

Zavrtěla hlavou. „Jenže to se ti právě pokouším vysvětlit – podle mě už žádná další várka nepřijde. A nejsem jediná, kdo si to myslí. Přestalo to chvíli po tom, co odešla tvoje sestra – Vic. Teď už vítr jenom přesouvá písek, který tu je. Člověk si toho všimne jenom tady, vysoko nahoře. Dole dál cítíš písek ve vzduchu, ale žádný nový sem vítr nenosí.“

Conner už podobné domněnky slyšel a nedovoloval si jim uvěřit. Jenže když teď seděl nahoře vedle své přítelkyně a cítil, jak mu na kůži zasychá pot, protože se zapadajícím sluncem se ochlazuje vzduch, uvědomil si, že výhled není téměř vůbec zastřený. Pomyslel na to, jak jasně byly vidět posledních několik nocí hvězdy, pokud tedy nepršelo. Vážně jen pár nocí, nebo už se to skutečně děje celé týdny?

„Tehdy taky přestal kravál,“ dodala Gloralai. „To bubnování, co tu slýcháme snad odjakživa. Tvoje sestra –“

„Nevlastní sestra,“ opravil ji.

Zaškaredila se na něj. Věděl, že jí vadí, když tak Violet nazývá, jenže ji znal sotva pár týdnů – od chvíle, kdy ji našel v zemi nikoho ten den, kdy zkoušel utéct před svým životem.

„Tvoje sestra říkala, že na tom místě, kde ji drželi, kde drželi vašeho tátu, používali k hloubení v zemi bomby.“ Nabrala hrst jemného písku a nechala si ho sypat z pěsti. „A tohle všechno je odpad, co po nich zůstává.“

„To chápu,“ přisvědčil.

„Jo? No tak se rozhlídni. Představ si, jak dlouho to probíhá, jak důležité pro ně muselo být to, co dělali, jak cenné je pro ně to, co z té země dobývají.“

„Mluvíš o tom, co je stojíme? Co stojí oni nás?“ Conner zápolil se slzami, cítil, jak se mu svírá hrdlo, jako by mu někdo zezadu tahal za šátek na krku. Starší sestra pro něj byla hrdinka, bájná postava – a strávila mnohem více času pryč než doma. Nemohl se ubránit pocitu, že i tentokrát jen vyrazila za dalším dobrodružstvím a zase se vrátí. Nechtělo se mu věřit, že je pryč nadobro. „Kdykoli na ni pomyslím, říkám si, že aspoň vzala pár těch hajzlů s sebou. Ukončila to, co tam dělají. Drželi v zajetí naše lidi. Naše blízké. Dobře jim tak.“