Bradu Thorovi, bez něhož by tato postvojenská kapitola mého života nebyla možná, a těm, kdož běží za zvukem zbraní.

Fortuna Favet Fortibus

Tato kniha je beletristické dílo. Veškeré odkazy na historické události, skutečné osoby či místa jsou použity ve smyšlených souvislostech. Ostatní jména, postavy, místa a události jsou výplodem autorovy fantazie a jakákoli podobnost se skutečnými událostmi, místy nebo žijícími či zemřelými osobami je zcela náhodná.

SAVAGE SON

Copyright © 2020 by Jack Carr Enterprises, LLC

Translation © Lumír Mikulka, 2023

ISBN 978-80-242-9392-9

Obsah

- PŘEDMLUVA

- prolog

- ČÁST PRVNÍ

- KAPITOLA 1

- KAPITOLA 2

- KAPITOLA 3

- KAPITOLA 4

- KAPITOLA 5

- KAPITOLA 6

- KAPITOLA 7

- KAPITOLA 8

- KAPITOLA 9

- KAPITOLA 10

- KAPITOLA 11

- KAPITOLA 12

- KAPITOLA 13

- KAPITOLA 14

- KAPITOLA 15

- KAPITOLA 16

- KAPITOLA 17

- KAPITOLA 18

- KAPITOLA 19

- KAPITOLA 20

- KAPITOLA 21

- KAPITOLA 22

- KAPITOLA 23

- KAPITOLA 24

- KAPITOLA 25

- KAPITOLA 26

- KAPITOLA 27

- KAPITOLA 28

- KAPITOLA 29

- KAPITOLA 30

- KAPITOLA 31

- KAPITOLA 32

- KAPITOLA 33

- ČÁST DRUHÁ

- KAPITOLA 34

- KAPITOLA 35

- KAPITOLA 36

- KAPITOLA 37

- KAPITOLA 38

- KAPITOLA 39

- KAPITOLA 40

- KAPITOLA 41

- KAPITOLA 42

- KAPITOLA 43

- KAPITOLA 44

- KAPITOLA 45

- KAPITOLA 46

- KAPITOLA 47

- KAPITOLA 48

- KAPITOLA 49

- KAPITOLA 50

- KAPITOLA 51

- KAPITOLA 52

- KAPITOLA 53

- KAPITOLA 54

- ČÁST TŘETÍ

- KAPITOLA 55

- KAPITOLA 56

- KAPITOLA 57

- KAPITOLA 58

- KAPITOLA 59

- KAPITOLA 60

- KAPITOLA 61

- KAPITOLA 62

- KAPITOLA 63

- KAPITOLA 64

- KAPITOLA 65

- KAPITOLA 66

- KAPITOLA 67

- KAPITOLA 68

- KAPITOLA 69

- KAPITOLA 70

- KAPITOLA 71

- KAPITOLA 72

- KAPITOLA 73

- KAPITOLA 74

- KAPITOLA 75

- KAPITOLA 76

- KAPITOLA 77

- KAPITOLA 78

- KAPITOLA 79

- KAPITOLA 80

- KAPITOLA 81

- KAPITOLA 82

- KAPITOLA 83

- KAPITOLA 84

- KAPITOLA 85

- KAPITOLA 86

- KAPITOLA 87

- EPILOG

- POUŽITÉ TERMÍNY

- PODĚKOVÁNÍ

„Nic se nevyrovná lovu člověka, a toho, kdo loví dost dlouho ozbrojené muže a líbí se mu to, nebude už nikdy zajímat nic jiného.“

– ERNEST HEMINGWAY

PŘEDMLUVA

BYL JSEM A ZŮSTÁVÁM studentem války a lovu. Zkušenosti z bojů a ze zázemí mi pomohly vyrůst v občana, manžela, otce a spisovatele, kterým jsem dnes. Jedno mě učinilo lepším v tom druhém. Mám podezření, že tomu tak bylo vždycky. Právě pocity a emoce z těchto nejzákladnějších činností tvoří základ knihy Divoký syn.

S mistrovským dílem Richarda Connella „Nejnebezpečnější hra“ jsem se poprvé seznámil na střední škole. Connell, veterán z první světové války, publikoval svou nejslavnější povídku v Collier’s Weekly v roce 1924. Po prvním přečtení jsem byl rozhodnutý, že jednou napíšu moderní thriller, který vzdá hold této klasické povídce a bude zkoumat dynamiku mezi lovcem a loveným.

Starost o rodinu a vlast a jejich obrana jsou pevně zakořeněny v mé DNA. Možná proto ve mně „Nejnebezpečnější hra“ rezonovala už v tak raném věku, nebo možná jsou tyto prvotní impulzy v každém z nás, a proto vyprávění Richarda Connella přetrvává i po téměř sto letech od svého prvního vydání.

Rychle přetáčím o třicet let dopředu. Když jsem se připravoval na odchod z týmů SEAL, rozvrhl jsem si všechny své nápady na to, co se mělo stát mým prvním románem, Na seznamu smrti. Zápletka pro Divokého syna patřila mezi několik dějových linií, o kterých jsem uvažoval, když jsem se rozhodoval, jak světu představit Jamese Reece. U této prvotiny jsem věděl, že můj hlavní hrdina ještě není připraven na to, co mám v plánu. Potřeboval jsem, aby prošel vývojem po cestě pomsty a poté vykoupení, než jsem mohl prozkoumat temnou stránku člověka prostřednictvím moderního politického thrilleru. Je James Reece bojovník, lovec, zabiják? Nebo jsou v něm snad všechny tři stránky současně?

Lov a válka se neúprosně mísí. Mají společného otce. Smrt plodí život a při obraně sebe sama, své rodiny, kmene nebo země je zabíjení často součástí rovnice. Po většinu lidských dějin vedlo poražení nepřítele v boji k přežití kmene a pokračování rodu. Nástroje, které byly vyvinuty k porážce soupeřů v boji, jsou analogické s nástroji používanými při hledání obživy. Při lovu lidí i zvířat se uplatňují podobné taktiky. Ti, kteří zvedli oštěp, aby bránili kmen, byli titíž, kteří tento oštěp používali k zajištění potravy pro své rodiny. Důvodem, proč je dnes každý z nás naživu, jsou bojová zdatnost a lovecké schopnosti našich předků.

Stejně jako lovec v divočině často myslí na svou rodinu u krbu, tak i bojovník na vzdáleném bojišti touží po návratu domů. A podobně platí, že stejně jako lovec po návratu domů sní o návratu do lesů, touží bojovník po bitvě. Je to pocit viny, že už není v boji? Že nestojí bok po boku s bratry ve zbrani? Nebo mu chybí pocit sounáležitosti, který přináší místo v týmu, jenž prolévá krev ve válce? Anebo je to něco ještě temnějšího? Je to kvůli zabíjení? Je to proto, že lov a boj jsou jediné místo, kde se člověk může cítit skutečně naživu? Hláška Martina Sheena z filmu Apokalypsa, který moje třída v kurzu BUD/S sledovala před odjezdem na pekelný týden, je pro ty, kteří tuto výzvu přijali, pravdivá. „Když jsem byl tady, chtěl jsem být tam. Když jsem byl tam, myslel jsem jen na to, jak se dostat zpátky do džungle.“ Válečníci se s tím ztotožní.

Na bojišti jsem byl svědkem toho nejlepšího i nejhoršího, co v lidech je. Byl jsem lovcem, vyhodnocoval jsem informace, přijímal rozhodnutí, hledal vzorce chování cílových osob, využíval jsem informace dislokovaných lidských zpravodajských sítí potvrzené technickými prostředky, abychom se ujistili, že jsme ze šachovnice odstranili správného hráče, než jsme se vydali na misi, kde někoho zajmeme či zabijeme. A byl jsem lovenou osobou, chycenou do léčky v bagdádské čtvrti Al-Rašíd na vrcholu války.

Globální válka proti terorismu nám zajistila dostatečnou praxi, zdokonalila naše dovednosti v lovu a zabíjení lidí. Přímá akce, speciální průzkum, boj proti povstalcům, nekonvenční válka, vnitřní obrana cizích států, záchrana rukojmích, boj proti terorismu a proti šíření zbraní hromadného ničení – to všechno jsou klíčové soubory úkolů speciálních operací, ale právě lov lidí se v posledních třiceti letech stal hlavním cílem našich operátorů a zpravodajských služeb. Manuel Noriega, Mohamed Farrah Aidid, Ramzi Yousef, Chálid Šajch Muhammad, Saddám Husajn, Usáma bin Ládin, Abú Musab al-Zaráví, Ajman az-Zaváhirí, Muhammad Umar – nemluvě o dalších, méně známých, kteří se stali v průběhu let cíli, aby skončili zajati nebo zabiti. V době psaní tohoto románu je Ajman az-Zaváhirí stále na svobodě, ale můžete si být jisti, že po něm aktivně pátrají týmy mužů a žen. Jedná se o specializaci, ve které jsme se již dost zdokonalili.

Doba strávená v boji byla jen jednou kapitolou mého života. Nyní jsem spisovatelem. I když jsem předal pochodeň další generaci, čas strávený v uniformě bude vždy mou součástí; a tyto vzpomínky, životní lekce a úvahy si nyní nacházejí cestu na stránky mých románů.

Jednou z nejzajímavějších pasáží povídky „Nejnebezpečnější hra“ je tato výměna názorů mezi hlavním hrdinou Sangerem Rainsfordem a antagonistou generálem Zaroffem, v níž se odhaluje ústřední téma vyprávění:

„Chtěl jsem ideální zvíře k lovu,“ vysvětloval generál. „Tak jsem se zeptal: ‚Jaké jsou vlastnosti ideální kořisti?‘ A odpověď samozřejmě zněla: ‚Musí mít odvahu, lstivost a především musí umět uvažovat.‘“

„Žádné zvíře ale neumí uvažovat,“ namítl Rainsford. „Drahý příteli,“ řekl generál, „jedno takové přece jen existuje.“

Divoký syn zkoumá nejtemnější pudy lidské psychiky. Žijí snad v každém z nás, potlačované vymoženostmi a technologiemi dnešní doby? Pokročili jsme dál, za hranice těchto primárnějších instinktů, a pokud ano, kdo bude živit a bránit kmen? Civilizovaná společnost má tendenci držet si válečníky od těla a obracet se na ně pouze tehdy, když je stát ve stavu nouze. V případě války rozbijte sklo.

Po většinu své existence jsme byli lovci a válečníky. Teprve v poslední době jsme se vyvinuli, či snad prošli regresí, a stali se bytostmi bez vztahu k zemi a divokým zvířatům, která ji obývají, a zároveň jsme outsourcovali povinnost bránit své rodiny a svou zemi. Zda je to pro náš druh „pokrok“, se teprve ukáže.

Přijde den, kdy bude naše přežití záviset na těchto prvotních schopnostech? Domnívám se, že ano. Nemusí to být zítra ani pozítří, ale na druhou stranu přijít může.

V každém případě by bylo moudré být připraveni. Právě teď je ale čas obrátit list a lovit.

Jack Carr

22. srpna 2019

Poloostrov Kamčatka, Rusko

PROLOG

Měděný ostrov, Beringovo moře, Rusko

BYLA SILNÁ. Většina lidí by to už dávno vzdala, hluboký sníh rychle vyčerpal i ty nejsilnější z nich. To, že si na nohy vzal sněžnice, nebylo zrovna projevem sportovního ducha, ale nikdo neřekl, že by to mělo být fér. Tep se mu zrychlil a kvůli prudkému stoupání si musel udělat přestávku, aby popadl dech. Vybrala si nejtěžší trasu na ostrově, přímo k nejvyššímu vrcholu. Tohle bylo poprvé. Divoká.

Přesto bylo stopování v po pás hlubokém sněhu bolestně snadné. Nepospíchal za ní, místo toho si pronásledování vychutnával tak, jako si člověk pomalu vychutnává skvostné jídlo. Ne, to nebylo správné přirovnání. Tohle bylo víc než to, tohle bylo tělesné.

Vítr zavyl, když zdolával první z hřebenů, které se táhly k vrcholu. Stopa jeho kořisti přešla na návětrnou stranu, kde už vichřice začala zahlazovat její stopy navátým sněhem.

Divoká a mazaná.

Vítr se změnil a od Beringova moře nyní vanul studený, vlhký vzduch. Pohlédl směrem k rychle mizející stopě a sledoval, jak bílá stěna mlhy zahaluje vyvýšeninu před ním, a měl povznášející pocit, že se konečně utká s důstojným protivníkem.

• • •

Džíny měla promočené od sněhu a nohy v botách už bez citu. Prodírala se hlubokými bílými závějemi a každý krok pro ni představoval fyzickou výzvu. Věděla, že zastavit se by znamenalo smrt: smrt z podchlazení, smrt z rukou těch, kteří ji stíhali. Pronásledování muselo být jejich hrou. Proč by ji jinak nechali jít?

Nacházela se na ostrově nebo přinejmenším na poloostrově; na obou stranách bezlesé krajiny viděla vodu. Dolů ke břehu by byla snadná cesta, ale to by oni očekávali. Pobřeží bylo smrtící pastí. Tlačila se nahoru, zatímco jí svaly na nohou křičely námahou při vysokých krocích v prašanu. Coby zkušená vytrvalostní sportovkyně byla na bolest zvyklá. Byla v pohodě, když čelila nepohodlí. Pocházela z Montany, takže byla zvyklá na zimu i mokro.

Bože, kéž by tu byl můj bratr. Věděl by, co má dělat, pomyslela si a vzpomněla si na jejich impozantní běhy po stezkách a na to, jak se navzájem povzbuzovali v akademii džu-džitsu.

Pustá krajina tundry znamenala, že je někde na dalekém severu; možná ve Skandinávii nebo na Aljašce. Spíš někde v Rusku. Muži, kteří se jí zmocnili, mluvili jen zřídka, ale páchli tureckým tabákem. Tesař jejího otce byl přistěhovalec z Běloruska; ten pach spáleného listí a potu si pamatovala. Pokud to byla pravda, odvezli ji na východ. Ať už jí dali jakékoli drogy, přestaly účinkovat, a dostala překvapivě dobrou stravu. Museli ji chtít mít silnou. Podívala se na oblohu a viděla, že se zhorší počasí; čerstvý sníh zahladí její stopy a hustá mlha ji skryje. Škrábala se přes hřeben vstříc větru; snažila se zmizet.

• • •

Bílá tma trvala téměř dvě hodiny. Lovec se vrátil do základního tábora, aby ji přečkal u praskajícího krbu s v kůži vázaným výtiskem Meditací velkého římského císaře a stoického filozofa Marka Aurelia. Sergej mu nabídl brandy, ale on odmítl a raději si dal horký čaj. Na oslavu bude dost času později; nechtěl mít v žilách nic, co by otupilo potěšení z toho, co mělo přijít. Vychutnal si chuť čaje pašovaného z Číny. Oblíbil si ho na jednom z míst, kam byl odvelen. Zaujal ho rituál, historie i systém klasifikace, který se svou složitostí vyrovnal francouzským vínům.

Opřel se v pohodlném koženém křesle a přejížděl pohledem kolem sebe. Nad krbem visel impozantní anatolský jelen, kterého ulovil v Turecku a který byl důkazem štěstí i vytrvalosti. Vedle něj na něj mrtvýma očima zíral exemplář ovce argali z pohoří Tchien-šan – těžce získaný beran ulovený v extrémních nadmořských výškách Tádžikistánu. Kamenný krb rámoval pár tlustých sloních klů z Botswany, z nichž každý vážil těsně pod bájnou hranicí půl metráku; v honbě za nimi ušel nejméně tolik kilometrů. I když se na tyto trofeje díval s láskou, považoval je za relikvie minulého života, podobně jako medaile, které v dětství vyhrával ve sportu. Od té doby se věnoval náročnějším a uspokojivějším činnostem.

Vytáhl z kapsy vlněné košile cigaretu Dunhill a zapálil si zlatým zapalovačem S. T. Dupont, který dostal darem od svého otce. Palcem přejel po vyrytém dvouhlavém carském orlovi – znaku SVR, ruské zahraniční zpravodajské služby; některé pozůstatky cara přežily i komunismus. Co si počít s otcem? Teď ne. Později.

Napil se čaje a představil si, jak vyrazí za kořistí. Zbývalo mu několik hodin denního světla a bylo nutné, aby ji našel před setměním. V těchto podmínkách by noc nepřežila. Z bot mu stoupala pára, jak se mokrý sníh odpařoval od tepla ohně. Počasí se brzy změní. Tenhle sníh zahladí stopy, zvlášť když ona byla dost chytrá na to, aby využila vítr ve svůj prospěch. Zavolal na Sergeje, aby připravil psy. Chystal se dát jí lekci strachu.

• • •

Výš už nemohla a rychle se blížila k pobřeží ostrova. Její cesta ji vedla mimo obnaženou zvlněnou tundru do rozeklaných útesů nad ledovým mořem. Chlad už byl všepohlcující a začínal jí ubírat touhu utíkat a přežít. Od hlavy až k patě byla promočená směsicí sněhu a potu a od pasu dolů ztratila cit. Muka v nohou ustoupila, což naznačovalo, že se dostavily omrzliny. Třela si zmrzlé ruce pod flísovou bundou v marné snaze zahřát je. Řezavý vítr ji ubíjel, a tak se přesunula na závětrnou stranu ostrova a začala pomalu sestupovat na strmé útesy. V jednu chvíli ztratila rovnováhu a sklouzla o patnáct metrů, než se jí podařilo zastavit pád na malém balvanu. Jedna její část chtěla v pádu pokračovat, ukončit to všechno a připravit pronásledovatele o uspokojení z toho, že ji zabijí, ale to by šlo proti její přirozenosti. Nebyla tak vychovaná.

Když zoufale visela na šedém útesu, její oči ho našly – malý prostor pod skalnatým výčnělkem, který by ji skryl před slídivými pohledy a ochránil před smrtícím větrem. Posouvala špičku boty, dokud nenašla oporu, a rukou hledala cokoli, čeho by se dalo chytit. Prsty jí vklouzly do rýhy a ona začala postupovat po skalní stěně k cíli. Krůček po krůčku, jeden nejistý krok za dalším nejistým krokem, se jí to podařilo. Bylo to tu sotva dost velké, aby se tam vešla, ale bylo to lepší než zůstat odhalená. Přitáhla si kolena k hrudi, vtáhla ruce do bundy a hlavu zabořila do flísu. Náhle si uvědomila, jakou má žízeň, jak je vyčerpaná a jaký má strach. Poprvé za celou věčnost si dovolila plakat, její slzy a vzlykání přešly ve zvířecí řev, když poznala, čím její pláč je; oplakávala svou vlastní smrt.

• • •

Strop mraků se zvedl a sněžení se proměnilo v lehký poprašek ve vánku. Muž dojel se sněžným skútrem na místo, kde předtím opustil její stopy, a pokynul Sergejovi, aby vyložil ze zadní části šestikolového vojenského transportéru KAMAZ psy. Sergej toužebně pohlédl na tradiční luk svých předků, nechal ho ale na místě a splnil pokyn svého zaměstnavatele. Ačkoli se korjacká krev v jeho žilách během staletí zásluhou kozáků, nucené migrace a války rozředila, stále cítil, jak ho to táhne k rodné zemi na severu.

Dva medvědům podobní kavkazští ovčáci vyskočili z nákladového prostoru vozidla a začali větřit, zda neucítí pach kořisti. Sergej je předtím nechal, aby si naplnili chřípí vůní z ženina šátku; nebyly zde téměř žádné cizí pachy, které by je mohly zmást. Každé zvíře vážilo přes sedmdesát kilogramů a mělo tři čtvrtě metru v kohoutku. Tato konkrétní zvířata – obě vyšlechtěné horské rasy – pocházela z divoké vojenské pokrevní linie sahající až do raných dob Sovětského svazu. Byla vybrána pro svou odhodlanost, divokost a chuť na lidské maso.

Kývl na Sergeje, který dal psům šeptem povel. Psi přestali močit, čenichat a kličkovat a vyrazili do kopce. Oba muži je následovali na sněžnicích. Zvířata rychle zachytila pach ženy a rozběhla se do zasněženého svahu, přičemž za sebou skoro táhla zavalitou Sergejovu postavu. Psi je dovedli až k nejvyššímu vrcholu ostrova, než se stočila dolů, do závětří. Obdivoval její touhu přežít. Tohle byl jeho recept na malátnost, která ho trápila, co si pamatoval. Ruka se mu podvědomě přesunula ke kuši visící mu na zádech, aby se ujistil, že ji tam stále má; blížili se.

• • •

Chráněna před větrem si uvědomila, jaké je tu ticho. Doba, po níž ronila slzy, trvala jen několik minut; bylo příjemné je ze sebe dostat. Zachovej si pevné nervy, maličká, vzpomněla si, jak jí otec říkal s přízvukem, v němž zněly ozvěny Rhodesie. To hodlala udělat. Byl čas bojovat.

Nabrala hrsti houbovité tmavé půdy a potírala jí oblečení, dokud nezískalo barvu okolí. Hrábla do tundry a její ruka našla cosi tvrdého a hladkého. Zuřivě hrabala a přejížděla prsty po délce té věci, aby našla okraj. Nakonec pomocí malého kamene nahrazujícího rýč vyhrabala něco, co se ukázalo být kostí, pravděpodobně šlo o kus tuleního žebra, které sem přinesl mrchožravý pták. Byl necelých třicet centimetrů dlouhý, zakřivený a měl zubatý ostrý okraj v místě, kde se oddělil od zbytku žebra. Otočila ho v ruce; teď byla ozbrojená.

Ticho přerušil zvuk štěkajících psů. Tentokrát jí po zádech nepřejel mráz. Nezáleželo na tom, jestli se k ní psi dostanou, už vyčenichali její úkryt; byla v pasti. Vyhlédla přes skalní římsu před svými botami a viděla vlny narážející na skály o několik desítek metrů níže. Štěkot byl najednou velmi blízko; viděla a slyšela, jak se kolem ní kutálejí drobné oblázky, když si její pronásledovatelé razili cestu dolů po strmém svahu. Zhluboka se nadechla, zadržela dech a zase vydechla, zatímco ještě pevněji sevřela svou provizorní dýku.

• • •

Muž si chvíli myslel, že jeho kořist spadla a zabila se, ale zájem psů o skalní stěnu naznačoval opak. Přehodil si popruh přes hlavu a připravil si zbraň. Dlouhý dřík šípu z uhlíkových vláken dokonale spočíval v kolejničce, tenké opletené lanko zadržovalo kinetickou energii kuše. Odklopil krytky na dalekohledu a opřel moderní verzi starobylé zbraně do ramene, aby se ujistil, že čočky nejsou zamlžené chladem. Jeho kořist byla v pasti; teď už jen musel počkat, až opustí úkryt.

Sergej odepnul mosazné háčky na silných obojcích a uvolnil psy ze jha koženého vodítka. Vyrazili směrem ke skále, pak zpomalili tempo a drobnými krůčky zkoušeli římsu. Jejich hluboký štěkot byl téměř ohlušující. Zvíře v čele se ohlédlo na svého pána a ostražitě si prohlíželo terén před sebou. Sergej vydal povel, což stačilo, aby se všechny jejich pochybnosti rozplynuly; zvířata začala řízeně klouzat dolů. Obyčejný pes by se zřítil do moře, ale tohle byli tvorové se schopností pohybovat se v horách, zvířata vyšlechtěná právě pro tento úkol.

• • •

Neviděla je, ale řev jejich štěkání jí napovídal, že psi musí být těsně mimo její zorné pole, krytí stěnou jejího kamenného vězení. Stáhla levou ruku zpět do rukávu bundy, takže látka pod loktem visela prázdná. Hrůza; těsně před ní se zhmotnila vrčící tlama s vlčími zuby. Mrštila rukávem tím směrem a pes ho instinktivně popadl do tlamy. Žena vytáhla ruku zpod oděvu, popadla zvíře za obojek a do krku mu vrazila tulení kost. Křičela, když v nezkrotném vzteku bodala znovu a znovu, a cítila, jak jí horká zvířecí krev stříká na ruce a obličej. Pak přesunula pozornost na plíce zvířete a vší silou se snažila prorazit brnění z husté psí srsti. Její první rána se odrazila od žebra, ale druhé a třetí bodnutí si našlo cestu do hrudní dutiny. Pes se vytrhl z jejího sevření a klopýtal na ústupu. Ztratil půdu pod nohama a zmizel z dohledu.

• • •

Sergej zaječel, když se jeho nejlepší pes zřítil do Beringova moře a zavyl v agónii. „Ataka,“ přikázal mladšímu samci, jeho hlas postrádal obvyklou sílu, poprvé se zdráhal poslat svého psa, aby vykonal svou práci. Jakákoli nejistota, kterou zvíře cítilo, ale šla stranou, poslušnost převládla. Zavrčel a vrhl se do boje.

• • •

Sotva se stačila vzpamatovat, objevil se druhý pes – nic než chlupy a zuřivost. To, co tomuto zvířeti chybělo na zkušenostech, vynahrazoval agresivitou. Ignoroval její matadorské švihnutí rukávem bundy a vrhl se jí po krku. Odstrčila se, co jí skála dovolila. Vzduch ve stísněném prostoru ztěžkl pachem psího dechu a pižmové srsti. Po tváři jí stříkla slina a duší se jí nesla ozvěna hromového štěkotu. Přitiskla si bradu k hrudi, aby si chránila odhalený krk, a levou rukou si zakryla obličej. Mohutné čelisti se jí zaklesly do lokte a psí zuby pronikly masem až na kost.

Zabodla se psovi do boku a cítila, jak jeho kůže povolila, když si tulení kost našla cestu. Tento pes rozpoznal hrozbu a přesunul svůj útok na paži, která držela nástroj způsobující bolest. Trhal jí maso a drtil kůži, kosti a šlachy. Provizorní dýka z tulení kosti spadla na zem. Volnou rukou popadla malý kámen a znovu a znovu do psa bušila, ale ten nepolevoval. Místo toho ji táhl k otvoru, ke svému čekajícímu pánovi. Pes vážil skoro o patnáct kilo víc než ona a její zkrvavené a potlučené tělo se nemohlo vyrovnat krutému protivníkovi. Její duch však poražen nebyl.

Zachovej si pevné nervy.

S vědomím, že se během několika vteřin ocitne mimo úkryt, zašeptala rychlou modlitbu a pravou rukou popadla psa za obojek. Zatímco pes jednal na základě čirého instinktu, ona měla k dobru prvek rozumu. Připravila psa o rovnováhu, pokrčila kolena a vystřelila se nohama vpřed směrem k otvoru.

Svoboda.

• • •

Teď už měl zaměřovač u oka, připravený vyslat do ní první šíp, jakmile ji Sergejův pes vytáhne z úkrytu. Nejdříve ji poraní; nemělo smysl uspěchat vyvrcholení. Odjistil pojistku a položil prst v rukavici na zakřivenou kovovou spoušť Ravinu. Zaměřovač dalekohledu se roztančil, nevyhnutelný důsledek krve, dechu a adrenalinu, ale na tuhle vzdálenost nemine. Zasáhne ji do stehna, dá pozor, aby netrefil stehenní tepnu a celé to příliš rychle neukončil.

To zvíře ji mělo. Viděl, jak se zadní nohy psa pohybují dozadu; to očekávání mu dodávalo jedinečný pocit vlastního života. Pak zahlédl šmouhu její špinavé bundy, než pes změnil polohu a klopýtl. A pak zalapal po dechu. Ženino tělo se vymrštilo po hlavě do vzduchu, čelisti zvířete stále zakousnuté do něj. Zdálo se, že oba chvíli visí ve vzduchu, než se zřítili dolů na rozeklané skály více než sto metrů pod nimi.

Ta sobecká mrcha ho připravila o úlovek. Upustil kuši do sněhu a sáhl po cigaretě, když se otočil k chatě a přikázal Sergejovi, aby vyzvedl tělo, zatímco se už sám hnal pryč.

Na tom však nezáleželo. Ta žena byla jen návnada. On šel po větší zvěři; a ona ještě poslouží svému účelu.

ČÁST PRVNÍ

PAST

„Člověk neloví proto, aby zabíjel, ale naopak zabíjí proto, aby lovil.“

– JOSÉ ORTEGA Y GASSET, MEDITACE O LOVU

KAPITOLA 1

Ranč Kumba, Flathead Valley, Montana

O tři měsíce dříve

JAMES REECE MLČKY VNÍMAL ze sedadla spolujezdce v Land Roveru Defender 110 z roku 1997 poklidnou krásu krajiny. Silnice protínala hustý porost borovic těžkých tyčících se do všech stran. Britské SUV řídil jeho kamarád z vysoké školy a bývalý člen týmu Navy SEAL Raife Hastings, který Reeceovi odmítal prozradit, kam přesně mají namířeno. Raifova rodina vlastnila rozlehlý ranč od doby, kdy emigrovala z jižní Afriky v osmdesátých letech, když byl v pubertě. To, co začalo jako malý a skromný chov dobytka, se rozrostlo na desítky tisíc akrů prvotřídních pastvin a nedotčené divočiny. Úspěchy rodiny v podnikání s dobytkem a nemovitostmi jim umožnily rozšířit činnost a nyní vlastnili nemovitosti po celém státě. Navzdory těžce nabytému bohatství se Raifův otec postaral o to, aby rodina nikdy nezapomněla na své skromné začátky a nebrala příležitosti, které jim poskytovala jejich adoptivní vlast, jako samozřejmost.

Coby bývalý příslušník Navy SEAL se Reece v poslední době osvědčil jako obzvlášť schopný v adaptaci na různé situace; přelstil národní bezpečnostní aparát, který se ho snažil zabít, a poté odhalil spiknutí, které mělo v hledáčku prezidenta Spojených států. Muž jménem Vic Rodriguez vedl polovojenskou složku Ústřední zpravodajské služby jako ředitel Oddělení zvláštních činností. Ten poté naverboval Reece pro misi, která zachránila prezidentův život a ušetřila Ukrajinu před útokem chemickými zbraněmi. Vic rozpoznal Reeceovy vlohy pro agresivní řešení problémů a chtěl jej přivést do řad své organizace. Výsledkem bylo, že Reece se stal technicky vzato dočasným smluvním zaměstnancem polovojenské Pozemní divize CIA, ačkoli v současné době spočíval jeho jediný úkol v tom, aby se zotavil z nedávné operace – někde, kde by se mohl nadechnout a provést cosi jako osobní reset. Aniž by to ale jeho noví šéfové v Langley věděli, měl pro vstup do řad CIA osobnější důvod: bylo třeba, aby zemřeli dva lidé.

Reece nadzvedl čepici a prsty si přejel po krátce zastřižených vlasech. Takhle nakrátko se nestříhal od doby v BUD/S. Ve Walter Reedu mu oholili hlavu, a přestože mu vlasy začínaly dorůstat, stále si na ten pocit nezvykl. Opatrně se konečky prstů dotkl jizvy na hlavě a stále žasl, jak je malá. Zákrok, při kterém mu byl odstraněn nezhoubný nádor na mozku, byl naprosto úspěšný. Ulevilo se mu, že nebude muset podstoupit ozařování ani chemoterapii, a byl šťastný, že je po tom všem, čím si za poslední dva roky prošel, naživu; smrti bylo příliš mnoho.

Pod vozidlem s náhonem 4 × 4 křupal štěrk, když Raife zrychloval po polní cestě vedoucí přes hřeben.

„Tyhle věci měly vždycky nedostatečný výkon,“ poznamenal Reece s vážnou tváří. Debata o Land Roveru a Land Cruiseru byla pro oba přátele téměř neustálým zdrojem zábavy a žádný z nich si nikdy nenechal ujít příležitost zkritizovat oblíbené vozidlo toho druhého.

„Měl bych tě nechat jít pěšky,“ reagoval Raife.

Raife zastavil starý Defender, když vyjeli na nejvyšší bod cesty. Výhled na nekonečné zelené stromy vedoucí k rozlehlému horskému jezeru pod ním byl úchvatný i pro někoho, kdo v této krajině žil desítky let.

„Je to nádhera.“

„Myslel jsem, že by se ti to mohlo líbit.“

„Ten výhled?“

„Ne, tvůj nový domov.“

„O čem to mluvíš?“

„Vidíš tu chatu tam dole u jezera?“

„Jo.“

„Naštěstí pro tebe jsou můj táta a tchán fanoušci Jamese Reeceho. Nechali ti ji zařídit. Mysleli si, že bys mohl chtít klidné místo daleko od všeho, aby ses měl kde zotavit. Je to tvoje.“

„To myslíš vážně?“

Raife potěšeně přikývl. Nestává se každý den, aby člověk překvapil svého nejlepšího přítele novým domem.

„Nevím, co na to říct.“

„Děkuji bude stačit.“

„Tak jo… díky.“

„Vždycky jsi chtěl bydlet v Robinově domě pro hosty,“ zmínil Raife s úsměvem na otcovo prostřední jméno a věděl, že to jeho kamarád pochopí. „Jsem si jistý, že tě dřív nebo později zapřáhne do práce a donutí tě, aby sis na sebe vydělal, takže být tebou, hrál bych si na nemocného co nejdéle.“

„Dobrá rada.“

„Sáhni pod sedadlo.“

Reece sáhl dolů a vytáhl pistoli SIG P320 X-Compact v minipouzdře Black Point Tactical.

„Mato si myslel, že by se to mohlo hodit,“ řekl Raife s odkazem na jejich bývalého velícího poddůstojníka, který nyní vedl výcvikovou akademii pro SIG Sauer.

„To už všichni vědí, že jsem zpátky?“ zeptal se Reece.

„Znáš tuhle komunitu, bratře,“ přisvědčil Raife s úsměvem. „Jsme horší než staré báby v kroužku šití.“

Raife zařadil nízký rychlostní stupeň a nechal motor vylétnout do otáček, zatímco pomalu klesali ze svahu vedoucího k chatě. Od polní cesty směřující kolem domu vedla kruhová příjezdová komunikace z drceného kamene. Hrázděný dům vznikl jako malá osadnická chata a tato fasáda zůstala zachována a začleněna do novější, větší stavby. Chata ladila s okolím, a i když byla velká, nepůsobila okázale. Raife zastavil před širokou verandou a oba bývalí členové speciální jednotky vystoupili z vozidla.

Měli na sobě džíny a vybledlá trička s pistolemi v pouzdrech na opascích. Reece měl na nohou své obvyklé běžecké boty značky Salomon, zatímco Raifovy boty Courteney se držely tradičnějšího designu. Byly vyrobené z kůže buvolce kapského a dovezené z jeho rodného Zimbabwe. Výběr obuvi obou mužů v mnoha ohledech charakterizoval jejich osobnosti. Ačkoli se Reece hodně stěhoval, zůstával rodilým Kaliforňanem a vždy hledal nejnovější a nejlepší kus vybavení, který by mu mohl poskytnout výhodu, pokud šlo o výkon. Raife byl pravý opak – tradicionalista, který dával přednost atmosféře a duchu starých dob. Jestliže Reece byl „kydex, nylon a kevlar“, pak Raife byl „kůže, mosaz a ořech“.

Sportovní postavy obou mužů by neunikly ani tomu nejnáhodnějšímu pozorovateli. Měli široké, silné hrudníky a mohutné paže vytvarované desítkami let intenzivního fyzického tréninku. Přestože se jejich šatníky téměř shodovaly a měli podobné postavy, nikdo by je omylem neoznačil za bratry. Reece měl tmavé vlasy se skvrnami šedin ve strništi. Raife o pět centimetrů převyšoval metr osmdesát svého přítele a jeho postava byla štíhlejší, se širšími rameny a užším pasem. Jeho dlouhé vlasy měly sluncem vybělenou blond barvu, splývaly mu zezadu zpod čepice a téměř se dotýkaly límce. Jeho oči byly téměř duhově zelené a kontrastovaly s opáleným obličejem. Po celé délce tváře se mu táhla jizva postrádající barvu. Raife se zastavil těsně před tím, než vystoupil na dřevěnou verandu z prken, a udělal rozmáchlé gesto, aby Reece šel jako první.

Dveře byly vyrobeny z místní douglasky a nesly jizvy po více než stoletém působení přírodních živlů. Reece stiskl renovovanou železnou západku a masivní dveře se na nových pantech hladce otevřely. Otevřený prostor na výšku dvou podlaží se díky velkým oknům na stěně naproti vchodovým dveřím koupal v přirozeném světle. Podlaha byla z montanské břidlice, mozaika z šedé a hnědé barvy, která kontrastovala se světlými prkny, jimiž byly obloženy stěny. Kamenný krb se tyčil vzhůru k obnaženým jedlovým krovům. Reeceovi se sevřelo hrdlo, když uviděl, co visí nad krbem.

„To je ten býk mého táty?“ zeptal se.

„Přesně tak. Zemřel dřív, než jsme mu ho mohli poslat. Mysleli jsme si, že tohle by bylo pro jeho losa dobré místo.“

Rodiny se sblížily poté, co na univerzitě v Montaně rozkvetlo přátelství Reece a Raifa. Reeceův otec Tom navštívil ranč na podzim roku 2000, kdy Reece i Raife již absolvovali BUD/S a byli přiděleni do týmů SEAL na opačném pobřeží. Tom Reece, sám veterán námořního letectva z Vietnamu, chodil během návštěvy na lov losů a skolil šesteráka, který teď visel v novém domově jeho syna. Bylo to naposledy, co spolu lovili. Následujícího roku došlo k útokům z 11. září a Reece strávil půldruhé dekády pronásledováním al-Káidy, ISIS a jim podobných do nejzazších koutů světa. Tom Reece zemřel náhle a tragicky, když byl Reece v roce 2003 nasazen v Iráku – byl zabit při zjevném přepadení v Buenos Aires v Argentině, když pracoval pro CIA.

Proti krbu stála pohodlně vyhlížející kožená pohovka a kamennou podlahu pokrýval zlatohnědý koberec z kravské kůže rámující prostor pro posezení. Reece si všiml, že na kůži je vystouplá keloidní jizva ve tvaru značky rodiny Hastingsových. Raife o krok ustoupil, když si jeho přítel prohlížel svůj nový domov v rozpacích z velkorysosti, kterou mu rodina Hastingsových prokázala. Byla tu velká kuchyň s něčím, co vypadalo jako původní litinová kamna, ovšem jinak zaplněná moderními spotřebiči, pohodlná ložnice s rustikální postelí v borovicovém rámu, pokoj pro hosty, koupelny a podkrovní prostor zařízený jako kancelář. Téměř z každé místnosti v domě se naskýtal výhled na jezero.

„Chci ti ukázat ještě jednu věc.“ Raife přerušil ticho a pokynul směrem ke dveřím vedoucím ven z kuchyně. Sestoupil po schodech a zamířil k malé stavbě podobné stodole. Otevřel velké dvojdílné dveře a s u něj vzácným úšklebkem ustoupil stranou. Uvnitř samostatně stojící garáže trůnila dokonale zrestaurovaná Toyota Land Cruiser FJ62 z roku 1988, jejíž kovově modravý lesklý čirý lak se třpytil pod stropními LED světly. Historicky věrné barevné schéma laku vkusně kontrastovalo s plochými černými hliníkovými koly, terénními nárazníky a střešním nosičem.

Reeceovi se při pohledu na zakázkové terénní vozidlo rozšířily oči. Před více než rokem byl nucen opustit svůj milovaný Land Cruiser, když se ocitl na misi ve znamení pomsty jednoho muže, která za sebou zanechala stopu z mrtvých těl táhnoucí se od pobřeží k pobřeží. Od té doby jezdil s Land Cruiserem, když pracoval jako hlídka proti pytlákům pro Raifova strýce v Mosambiku, ale neměl žádné vozidlo, které by mohl nazývat svým vlastním.

„Patří to k domu. Víš, že já bych s tím nikdy nejezdil, takže ty klidně můžeš.“

„Teď opravdu nevím, co na to říct.“

„Najednou jsi ty ten tichý?“ zažertoval Raife s odkazem na jméno Utilivu, což byla šonská přezdívka, kterou mu dali stopaři v Africe. „Nestůj tam jako pitomé pako a naskoč si.“

Reece vykročil, jako by se blížil k mimozemskému objektu. Klika u dveří se odemkla s jasným příjemným cvaknutím; ať už restaurátorské práce prováděl kdokoli, udělal je výjimečně dobře. V tmavém interiéru se snoubila praktická povrchová úprava a materiály s vytříbeným stylem a pohodlím. Klíčky byly v zapalování. Osmiválec General Motors LS3 o objemu přes šest litrů a výkonu 430 koní okamžitě ožil. Jeho hrdelní zavrčení zkrotil účinný výfukový systém s keramickým povrchem, který vozidlu umožnil uchovávat si vzhledem k výkonu rozumnou míru nenápadnosti.

„Na japonský import to není špatné, co?“ Politická korektnost nepatřila k Raifovým silným stránkám.

„Je to úžasné.“

„Je to od Thorna,“ přiznal Raife a použil přezdívku pro svého tchána. „Bylo mu tě líto, když jsi byl marod.“

„Kde to našel?“

„Copak to auto nepoznáváš?“

Reece se podíval do sedadel za sebou a pak zpátky na svého přítele.

„To je to tvoje. Starý Clint se nedokázal přimět k tomu, aby to zničil, když jsi zmizel z Kalifornie. Nechal si to pro každý případ. Když zjistil, že jsi naživu, spojil se s Thornem prostřednictvím Asociace speciálních operací. Mají hustou síť z Vietnamu. Thorn sem dal to auto poslat, ale až potom, co ho pro tebe nechal opravit.“

„Tohle je trochu víc než ‚oprava‘. Je to umělecké dílo!“

„Jsem rád, že se ti líbí. Renovaci provedl ICON 4×4, takže by to na rozdíl od tvého originálu z běžného prodeje mělo odtud skutečně dojet do města. Málem bych zapomněl, podívej se za sedadlo.“

Reece vypnul motor a ohlédl se přes rameno. V na míru zhotoveném stojanu značky Greyman za sedadlem visela samonabíjecí puška Daniel Defense MK12 s tlumičem SilencerCo Omega a optikou Nightforce 1–8 × 24 mm ATACR namontovanou na horní liště rámu.

„Zdá se, že problémy si tě najdou. Napadlo mě, že by bylo moudré mít v pouzdře něco víc než tu devítimilimetrovou hračku.“

„V tom ses nespletl, příteli,“ přisvědčil Reece s nelíčenou upřímností.

„Chovej se tu jako doma a odpočívej. Zítra přiletí rodina a táta na tvou počest pořádá velkou večeři.“

„Bude skvělé všechny vidět.“

„Skoro všechny. Pamatuješ si na mou mladší sestru Hannu? Momentálně je v Rumunsku a zachraňuje svět, ale myslím, že se na Vánoce chystá vrátit domů.“

„Bude skvělé ji vidět. A mně to dá pár měsíců na to, abych se dostal do formy. Pokud si vzpomínám, tak vždycky běhala ty ultramaratóny.“

„Před pár lety vyhrála Grand Traverse, takže před sebou máš spoustu práce.“

„To není vtip. Vždycky jsem to chtěl zvládnout. Z Crested Butte do Aspenu, že?“

„Přesně tak. Pětašedesát kilometrů skialpinismu přes pohoří Elk Mountain.“

„Na to musíš mít parťáka. S kým to dělala?“

„Se mnou,“ usmál se Raife. „A jestli ti spolu s nádorem na mozku neodstranili i játra, tak by sis je mohl vzít s sebou – spolu s náhradními. Víš, jaká je moje rodina.“

„Jestli najdu náhradní, určitě je přinesu.“

„Budu v dílně, kdybys něco potřeboval.“

„Hej, Raife!“ zavolal ještě Reece, když už jeho přítel kráčel ke svému Land Roveru.

„Jo?“

„Možná bys měl v tom svém Defenderu zkontrolovat olej. Stojí tam už pár minut, takže z něho nejspíš všechno vyteklo.“

Raife se otočil a s úsměvem na tváři ukázal svému příteli zdvižený prostředník.

KAPITOLA 2

Bangui, Středoafrická republika

ROMAN DOBRYNIN NEBYL ČLOVĚK zvyklý čekat. Obvykle tomu bývalo právě naopak. Lidé čekali na něj: podřízení, bezpečnostní pracovníci, dokonce i zahraniční hodnostáři. Byl mužem ruského prezidenta v Africe, nebo alespoň ve Středoafrické republice. Ve svých padesáti letech byl ostříleným diplomatem, který si své zkušenosti vydobyl v chaosu v Čečensku. Osvědčil se jako agresivní vyjednavač, jenž se nebojí vyhrožovat a následně použít temné umění manipulace, aby dosáhl svých strategických cílů a cílů matičky Rusi. Technicky vzato byl starším politickým poradcem na ruském ministerstvu zahraničí a de facto byl jejich nejvyšším mužem ve Středoafrické republice. Dobryninův oficiální titul zněl poradce prezidenta Středoafrické republiky pro národní bezpečnost.

Rusko platilo v Africe za mocnost na vzestupu a Dobrynin měl své protějšky v Kongu, Etiopii, Guineji, Eritreji a Mosambiku. Francie své bývalé kolonie téměř opustila, a tak Rusko a Čína rychle zaplnily prázdné místo: obchody se zbraněmi, pomoc při bezpečnostním výcviku, regionální jednání, dřevo, diamanty, ropa, zlato, kobalt a pro Rusko nejdůležitější – uran. Rusko své záměry na mezinárodní scéně maskovalo vágními formulacemi a odvolávalo se na své angažmá v regionu od roku 1964. Středoafrická republika, strategicky umístěná v srdci temného kontinentu, byla ideálním centrem, odkud mohlo Rusko přesouvat vojska do sousedních zemí a zároveň využívat a vyvážet jejich přírodní zdroje. Dobrynin tam byl proto, aby zajistil, že to bude Rusko, nikoli Čína, kdo získá kontrolu jak nad přírodními zdroji této vnitrozemské země, tak, což je důležitější, nad jejími hlasy v OSN.

Ačkoli byla Středoafrická republika bohatá na suroviny, patřila mezi deset nejchudších zemí světa. Záznamy o porušování lidských práv, včetně poprav bez soudů, mučení, mrzačení ženských pohlavních orgánů, otroctví, obchodování s lidmi, sexuálního obchodu, dětské práce, znásilňování a genocidy, činily z této země ideální domov pro vnější mocnost, která se snažila získat výhody. Byla to země zbavená jakýchkoli práv a zralá k tomu, aby z ní někdo vytěžil, co se dá.

Volal mu sám vrchní štábní důstojník generálního ředitele, což znamenalo, že to byl jeden z mála hovorů, které musel Dobrynin přijmout. Bylo mu jasně řečeno, že jeho hostu se má dostat veškeré profesionální pomoci a že přijíždí na příkaz prezidenta. V Rusku se hranice mezi oficiálním, neoficiálním a soukromým stíraly až do té míry, že byly prakticky neviditelné. Tato návštěva měla všechny znaky posledně jmenované kategorie. Dobrynin věděl, že Alexandr Žarkov coby zástupce ředitele Direktoriátu S ruské zahraniční rozvědky může do SAR přijíždět z různých důvodů. Znal také Žarkovovo jméno a to byl mnohem více než telefonát z vlastního vrchního velení sám o sobě důvod, aby onomu zpravodajskému důstojníkovi vyhověl. Dobrynin si chtěl udržet hlavu přirostlou k tělu. V ruské bratvě nebylo možné, aby člověk urazil Pachana a čekal, že zůstane dlouho naživu a nad zemí.

Dobrynin sledoval, jak monstrózní Antonov AN-225 obkroužil letiště a začal se k němu přibližovat. Zůstal ve svém vozidle, dokud letadlo nepřistálo a nezarolovalo na Ruskem kontrolovanou stranu letiště. Pak vystoupil z obrněné a klimatizované Toyoty Hilux. Narovnal si kravatu na obleku od Armaniho a vykročil vstříc svému hostu.

• • •

Zástupce ředitele Žarkov trpělivě čekal, až se letadlo těsně za pilotní kabinou rozevře a odklopí celou příď k nebi. Příď se zastavila, když dosáhla devadesáti stupňů, a ponechala trup letounu vystavený živlům. Většina letadel má nákladové rampy na zádi, ale u Antonova AN-225 to bylo přesně naopak. Příďový podvozek pomalu spouštěl otevřené monstrum k zemi, což byl jedinečný konstrukční prvek, který umožňoval největšímu letadlu na světě naložit ohromující množství nákladu. Poryv horka od asfaltu Žarkovovi téměř vyrazil dech, jasný signál, že už není v Moskvě; v jeho intenzitě cítil charakteristický pach konfliktu. V hlavě se mu honily různé možnosti.

Prozkoumal letištní plochu a spatřil konvoj čtyř nákladních vozidel obklopený perimetrem ozbrojené ochranky. Specnaz. Kdysi se jich obával celý svět jako předních jednotek speciálních operací bývalého Sovětského svazu, a to na základě toho, co bylo označováno za nejtvrdší výcvik, jaký kdy moderní armáda vymyslela, a také kvůli jejich akcím – Západ by řekl zvěrstvům – v Afghánistánu v 80. letech. Nyní byli odsunuti do role ochránců těch, kteří se chtěli obklopit mýtem, jímž byl Specnaz.

Muž v nažehleném černém obleku k němu kráčel po boku dvou mužů z ochranky s puškami AKM.

„Řediteli Žarkove, já jsem…“

„Roman Dobrynin,“ doplnil za něj větu zástupce ředitele. „Je mi potěšením se s vámi seznámit. Děkuji, že jste si udělal čas, abyste se se mnou setkal. Jsem si jist, že máte naléhavé záležitosti, které vyžadují vaši pozornost. Slyšel jsem skvělé zprávy o tom, jak jste zde jako poradce pro národní bezpečnost postupoval při prosazování ruských zájmů v regionu.“

„Je mi ctí, že vám mohu být nápomocen,“ opáčil Dobrynin. Pohlédl na velký letoun a pak se vrátil ke svému návštěvníkovi. „Jste sám, řediteli Žarkove?“

„Da,“ potvrdil Žarkov mávnutím ruky, jako by na tom, že je jediným pasažérem v nejtěžším letadle, jaké kdy bylo postaveno, nebylo nic divného. Letadlo s nosností čtvrt milionu kilogramů mělo za sebou čtrnáctihodinový let z Moskvy do středu afrického kontinentu a úspěšně doručilo vysokého zpravodajského úředníka do srdce temnoty.

„Žádná ochranka?“ zeptal se Dobrynin a ohlédl se k letadlu.

„Dávám přednost cestování nalehko a bez atributů svého postavení, které by mohly přitahovat nepatřičnou pozornost.“

Žarkov byl pohodlně oblečený v hnědých kalhotách a béžové safari košili s vyhrnutými rukávy. Přes rameno měl přehozený plátěný batoh.

„Kromě toho jsem věděl, že s vaším vlivem a kontrolou v oblasti bude o bezpečnostní opatření postaráno.“

„Samozřejmě, pane řediteli. Můžeme?“ Dobrynin pokynul směrem k čekajícím vozidlům a snažil se rozluštit, jestli jsou ředitelova slova komplimentem, varováním, nebo jen projevem povýšenosti.

Žarkov přikývl. „Pokud vím, byl jste informován o mých požadavcích?“

„Da, teď vás odvezeme do hotelu a zítra pojedeme do dolů.“

• • •

Žarkov si prohlížel památky rušného města a zdvořile naslouchal, jak Dobrynin drmolí o svých posledních diplomatických vítězstvích. V zemi se nacházela pětitisícová skupina ruských vojenských a smluvních poradců, kteří školili jednotky speciálních operací SAR v jemných aspektech protipovstaleckého boje. Žarkov správně předpokládal, že to znamená systematickou kampaň založenou na teroru, jejímž cílem je udržet disidenty na uzdě a zajistit, aby současný prezident zůstal u moci a přátelsky nakloněn ruským zájmům v zemi.

Na každých semaforech se kolem auta hemžily děti s nataženýma rukama a tvářemi plnými naděje, že dostanou minci nebo bonbon. Provoz se jako obvykle každou chvíli zastavil, rozbitá vozidla jim bránila v cestě a skútry bzučely kolem jako hejna hmyzu, která zamořovala nedalekou džungli. Byla to země, která se chystala vydechnout naposledy.

Kousek od hotelu stála malá kolona taxíků, každý s malou ruskou vlaječkou na předním nárazníku, a netrpělivě čekaly na příležitost převézt hosty na letiště a zpět. Když se kolona přiblížila, střežená brána hotelu Ledger se otevřela a zpustlost ulic zůstala v prachu. Příjezdová cesta se stáčela ke vchodu do budovy a okolní svět byl zapomenut. Starosvětský přepych, bezpochyby pozůstatek francouzských koloniálních časů, prostupoval každým rysem nejlepšího hotelu v Bangui; záplavu mramoru a zdobné tapiserie podtrhovalo přepychové africké dřevo vyleštěné k dokonalosti, jehož zlaté intarzie odrážely světlo pozdního odpoledne.

„Moji muži vás zavedou do vašeho pokoje. Věřím, že se vám ubytování bude líbit. Bude vám vyhovovat večeře za dvě hodiny?“

„To bude v pořádku, děkuji,“ přikývl Žarkov zdvořile a vydal se k výtahu do podkrovního apartmá se dvěma specnazi a jedním pikolíkem v závěsu. Když dorazili k dvojitým dveřím apartmá, jeho nová ochranka ho ještě venku zastavila.

„Moment, pane.“

„Otevřete,“ přikázal jeden z nich pikolíkovi.

Vstoupili do apartmá o rozloze skoro šesti set metrů čtverečních s připravenými zbraněmi a provedli prohlídku všech koutů, než prohlásili, že vstup je bezpečný.

Žarkov vešel dovnitř a nepřekvapilo ho, že u královské postele poslušně postávají dvě mladé dívky, kterým nemohlo být víc než patnáct, v tenkých bílých plátěných šatech. Tohle byla Afrika. Prohlížel si jejich hubená, neduživá těla. Tmavá pleť smyslně kontrastovala s jejich skrovnými šaty. Na stole stála lahev Dom Pérignon ročník 1987 a čerstvé jahody polité čokoládou. Odložil batoh, nalil si sklenku vychlazeného sektu, vychutnal si jeho chuť a pohlédl na program ležící na stole.

Ohlédl se na dívky a v pokušení sledoval, jak se nervózně posunují a z jejich ještě ne zcela prázdných očí vyzařuje strach. Stále v nich byl záblesk naděje.

Potřásl hlavou směrem ke dveřím: „Uchadi,“ řekl. „Von,“ zopakoval Rus znovu a důrazněji, když zůstaly nehybně stát.

Dívky, které neznaly ani slovo rusky, stály a nevěděly, co mají dělat. Žarkov ukázal na dveře.

„Ven!“ řekl tentokrát anglicky a ukázal na dveře.

Obě dívky, které rozuměly mezinárodnímu jazyku tónu a gest, pomalu prošly kolem něj, stále si nebyly jisté, co mají dělat, a začínaly se obávat, že nějak rozrušily muže, kterého jim řekli, aby poslouchali a potěšili. Žarkov jim otevřel dveře a řekl své nové ochrance, že nechce být až do večeře rušen.

Za svých mladších let už v této části světa zažil dost prostitutek a potřeboval zůstat zdravý; jeho mysl se soustřeďovala na misi.

KAPITOLA 3

Hotel Akyan, Petrohrad, Rusko

PRO IVANA ŽARKOVA byly informace vším. Právě informace a jeho ochota využít je za každou cenu ho dovedly k mocenskému postavení v bratvě – bratrstvu, které zbytek světa zná jako ruskou mafii. Jeho konsolidace petrohradské Tambovské bandy byla výsledkem dobře načasovaných zpravodajských informací, které mu přinesl jeho nejstarší syn Alexandr. Někteří si dokonce mysleli, že Ivan prostřednictvím Alexandra možná zorganizoval zatýkání ve Španělsku, při němž bylo odstraněno bývalé vedení mocného gangu, ačkoli se nikdo neodvážil něco takového ani zašeptat. Ivan byl vor v zakoně. A nikdo, dokonce ani vláda v Moskvě, by mu nechtěl zkřížit cestu.

Právě touha po informacích přiměla Ivana k vyslání emisara do Argentiny, kde mu jeden z důstojníků CIA nabízel cenné zpravodajské informace. Tento úkol připadl Dimitriji Maškovovi, což byl spolehlivý bratok, který během svého působení jako výsadkář 104. gardového výsadkového pluku vyslechl dost Čečenců, aby poznal, kdy člověk lže. Když dokázal zlomit fanatického muslima, zůstat naživu ve věznici Kresty a zlikvidovat členy konkurenční Solncevské bandy, byl si jistý, že dokáže rozeznat, zda je nějaký americký referent dobré zboží.

Dimitrij strávil tři dny výslechem Američana na jednom kordobském statku a byl přesvědčen, že mluví pravdu. Takový zdroj by byl pro Žarkovovy operace neocenitelný. Trik spočíval v tom, dostat ho z Argentiny do Ruska, což znamenalo letiště a celníky. Prostřednictvím svého syna Alexandra měl Žarkov starší patřičný vliv, aby tomuto muži zajistil spolehlivý pas, ale stejně by musel projít řadou mezinárodních letišť. A v současnosti všudypřítomné sledovací kamery využívající technologii pro rozpoznávání obličejů učinily tajné cestování problematickým.

Naštěstí byli Žarkovovi přátelé z jihoamerického obchodu s drogami nejlepší na světě, pokud šlo o převoz kontrabandu; ti nakonec poskytli řešení. Bývalý špion byl přesunut po souši ze svého argentinského úkrytu do Caracasu s upadající vládou zralou na korumpování. Za neuvěřitelně nízkou částku prošel již tak laxní letištní kontrolou a byl bez problémů naložen do letadla do Havany. Z letiště José Martího na Kubě následoval přímý let do Moskvy letadlem Aeroflotu SU-151. Pro muže s legálním pasem Ruské federace nešlo o nic pozoruhodného. Na Šeremetěvu, jednom ze čtyř moskevských mezinárodních letišť, se Alexandrovi podařilo všechno zařídit a dotyčný byl Ivanovi doručen jen o několik hodin později rychlým vnitrostátním letem.

Muž ze CIA nyní přebýval v hotelovém apartmá a netrpělivě čekal na něco, co bylo vlastně pracovním pohovorem.

• • •

Oliver Grey se podíval na své hodinky, ikonický přístroj pro potápěče, který ovlivnil vzhled tisíců napodobenin. Pouzdro a náramek z nerezové oceli byly opotřebované a poznamenané tvrdým celoživotním používáním. Tyto stopy se nashromáždily ještě předtím, než Grey hodinky získal. Akrylátové sklíčko bylo vyleštěné časem a rámeček a ciferník vybledly od měsíců strávených na slunci, což bylo trvalým důkazem povolání původního majitele. Za poničeným zevnějškem se však ručičky přesného švýcarského přístroje pohybovaly bez úhony dál.

Grey věděl, že tyto hodinky jsou Rolex Submariner a že jejich bývalým majitelem byl zesnulý Thomas Reece. Nevěděl však, že si je Tom Reece koupil na dovolence v Saigonu během svého prvního turnusu ve Vietnamu s týmem SEAL Dva. Nosil je pak na stovkách operací jako muž v terénu i jako zpravodajský důstojník a plánoval, že hodinky předá svému synovi Jamesovi, až přijde ten správný čas.

Nikdy k tomu nedostal příležitost. Grey naplánoval jeho skon, přelstil legendárního důstojníka CIA, který už měl svá nejlepší léta dávno za sebou a strkal nos tam, kam neměl, když měl rybařit nebo hrát golf nebo se bavit čímkoli jiným, co dělávají vysloužilí špioni ve volném čase. Grey využil zmizení hodinek k tomu, aby vražda vypadala jako důsledek obyčejného přepadení v jihoamerickém městě, kde je tento druh násilí dobře známou věcí. Grey ho nezabil vlastníma rukama. Místo toho použil svého cajunského pitbula Julese Landryho, jenž mu hodinky přinesl coby trofej, dychtící potěšit svého nového šéfa. To bylo před patnácti lety. Teď byl Landry mrtvý, když vykastrovaný vykrvácel na jedné špinavé podlaze v severním Iráku. Grey si nedělal iluze o tom, kam směřuje jeho vlastní budoucnost. Věděl, že je v hledáčku Jamese Reece, a pokud měl doufat, že přežije, bude muset udeřit brzy, dřív než ho veterán ze speciálních jednotek stihne vystopovat.

Přijde si pro mě a pro toho syrského odstřelovače Nizara, který prostřelil jeho kamaráda ze SEAL.

Grey o tom všem četl v novinách, jak dva Američané zmařili atentát na amerického prezidenta na Ukrajině a na poslední chvíli zachránili Oděsu před útokem chemickou zbraní. Převrat, který zorganizoval zesnulý Vasilij Andrenov, Greyův ruský řídící důstojník, skončil neúspěchem. Reeceovi se nepodařilo ruského prezidenta zachránit a Freddy Strain ze CIA byl při pokusu zabit.

Potřeboval Jamese Reece přechytračit dřív, než ho bývalý příslušník SEAL vystopuje a vpálí mu kulku do hlavy nebo udělá něco ještě horšího. Grey si nedělal iluze o pravém důvodu, proč je James Reece momentálně ve službách CIA; potřeboval jejich zdroje, aby našel vraha svého přítele. Od chvíle, kdy jeho bývalý zaměstnavatel a nejbližší člověk, kterého kdy Grey poznal, skončil v ohnivém hrobě, zabit jednou z nesčetných zbraní, jimiž zaséval semínka revoluce po celém světě, byl Grey rónin. Potřeboval nového pána. Grey si byl jistý, že syn Toma Reece se podílel na vraždě Vasilije Andrenova, a věděl, že dalším na Reeceově seznamu je on.

Grey vydržel brutální výslech vedený zločincem jménem Dimitrij i nesnesitelnou cestu po souši, která ho vedla přes téměř celý jihoamerický kontinent, obojí zvládnutelné jen díky sladkému tabáku, který si pěchoval do své staré dýmky billiard. Když k tomu připočteme mezinárodní lety stárnoucími letadly, kde se podával laciný alkohol, byl na tom Grey mizerně. Dokonce mu ani nenabídli kávu. Povoláním účetní, hledal v životě řád a ten mu momentálně silně chyběl. Jediné, co ho udržovalo při smyslech, byly hodinky, jejichž ručičky se pohybovaly stabilně a předvídatelně, zatímco v jeho světě to začínalo být přesně naopak. Ironií bylo, že ani čas na hodinkách nesouhlasil. Nepřetočil je od chvíle, kdy opustil Buenos Aires.

Greyova postava nepůsobila nijak impozantně a cestování mu nijak nepomohlo. Jeho vousy potřebovaly zastřihnout a za posledních několik měsíců téměř zbělely. Přes čupřinu řídnoucích vlasů nosil propocený plstěný klobouk a jeho tvídový kabát potřeboval vyprat. Od chvíle, kdy opustil Venezuelu, se nestihl vykoupat a vypadal jako rozcuchaný univerzitní profesor obklopený štiplavou aureolou zatuchlého potu a metabolizované vodky. Jeho vzhled ostře kontrastoval s prostorným a uklizeným hotelovým apartmá. Říkalo se mu Bílé apartmá, kvůli sněhové látce, která pokrývala luxusní nábytek. Velká, volně umístěná vana stála jen pár kroků od zaoblené postele na voskovaných parketách. Co by dal za teplou koupel a trochu spánku!

Jeho doprovod neřekl ani slovo, ale pokynul mu, aby se posadil na židli čalouněnou bílou kůží stojící naproti pohodlně vypadajícímu křeslu pro dvě osoby u stěny apartmá. Seděl blízko balkonu a měl nádherný výhled na centrum. Ačkoli byl psychicky vyčerpaný, uklidňovalo ho, že je v zemi svých předků. Původně měl v plánu růst po boku svého mentora, plukovníka Vasilije Andrenova, jako pravá ruka navrátivšího se vůdce. Místo toho tu ale kvůli Jamesi Reeceovi žebral o práci u zločince.

Grey očekával, že muži z ochranky budou vypadat jako vyhazovači z klubů v kožených bundách, ale vory bodyguardi, kteří chránili mafiánského bosse, byli oděni do dokonale ušitých obleků. Tito precizně upravení muži by se mohli vydávat za agenty FSO čili Federální ochranné služby a někteří z nich ve skutečnosti v této organizaci v minulosti působili. Čtyři z nich se přesunuli do místnosti a připojili se ke stoické postavě, která ho tam už hlídala. Grey byl potřetí důkladně a profesionálně prohledán. O několik vteřin později se otevřely dveře a dovnitř vstoupili další dva bodyguardi, kteří ustoupili a zůstali po stranách vedle dveří.

Ačkoli Grey díky svým dřívějším povinnostem vedoucího analytika na ruském oddělení CIA znal podrobnosti o muži, který poté dveřmi prošel, nebyl na toho, kdo vstoupil do místnosti, vůbec připraven. Písemné zprávy a fotografie pořízené pomocí teleobjektivů ze sledovacích záznamů vám řeknou jen něco, a Grey proto vždy záviděl mužům a ženám v terénu, kteří shromažďovali zpravodajské informace; lidem, kteří se objektům svého zájmu dívali do očí. Místo impozantní figury, která vzbuzovala strach, spatřil muže drobné postavy a střední výšky; tohle nebyl žádný hromotluk v teplákové soupravě. Ivan Žarkov byl také starší, než Grey očekával, měl pohlednou tvář a zamyšlené modré oči.

Vlk v rouše beránčím?

Grey očekával falešné chvastounství a rozšafnost, ale Žarkov místo toho kráčel s elegantní vyrovnaností. Měl na sobě oblek ze silného kašmíru s vínovou hedvábnou kravatou pečlivě uvázanou u krku. Vousy měl zastřižené, knír záměrně huňatější a výraznější. Vlasy mu téměř zbělely. Měl je učesané a úhledně rozdělené pěšinkou nad pravým okem. Grey si nemohl pomoci, ale napadlo ho, že Žarkov vypadá podobně, jako by možná vypadal car Mikuláš II. ve svých šedesáti letech, kdyby ho bolševici nezastřelili ve sklepě po boku jeho ženy a dětí.

Měl pevný stisk ruky a vřelý výraz, když vyzval Greye, aby se posadil. Greyovi připadalo poněkud zvláštní, že mu nenabídl kávu nebo čaj, ačkoli si po cestě kolem zeměkoule nebyl úplně jistý, zda je čas na snídani, nebo na koktejl.

„Moc vám děkuji za setkání, pakhane.“ Grey nejprve promluvil, přičemž použil ruský výraz pro „šéfa“ a předvedl svou znalost ruštiny, kterou mluvil výhradně ve svém dětském domově v Pensylvánii.

„To já bych vám měl poděkovat, pane Greyi. Urazil jste tak dlouhou cestu.“

„To nic nebylo,“ zalhal Grey.

„Bylo mi velmi líto, když jsem se dozvěděl o smrti plukovníka Andrenova. Byl to můj obchodní přítel a vím, že pro vás byl jako otec. Upřímnou soustrast.“

„Děkuji, pakhane, to pro mě hodně znamená. Plukovník o vás mluvil s uznáním.“

„Určitě přeháněl. Prokázal zemi velkou službu, když odstranil našeho prezidenta. Byl to slaboch, který nás zaprodával Američanům. Vím, že jste v té operaci sehrál významnou roli. Svalit vinu na muslimské divochy byl geniální kousek.“

Grey přikývl a vzal na sebe zásluhy za něco, co nebyl jeho nápad.

„Co vás přivedlo z teplého a příjemného podnebí do tak chladného klimatu? Hodně jste riskoval, když jste se vydal na tuto cestu.“

Oliver si v uplynulých týdnech mnohokrát procvičoval nadhoz. „To ano, pakhane, ale bude to stát za to, pro nás oba. Znám možnosti americké zpravodajské komunity. Celou svou kariéru jsem strávil používáním všech jejich nástrojů ke sledování a analýze ruských zájmových osob. Nabízím vám tyto odborné znalosti. Američané mě dobře vycvičili, pakhane. Vím všechno, co je třeba vědět o vašich rivalech, o vašich kriticích v Moskvě a o slabinách úsilí západních zemí v oblasti vymáhání práva.“

„Pozorně vás poslouchám,“ pronesl vůdce mafie.

„Vím, kde je zranitelná vaše konkurenční organizace, Solncevská banda, a vím, kteří členové vaší organizace spolupracují s FBI a CIA.“

Žarkov promluvil, aniž by z Greye spustil oči. „Objednejte tady našemu příteli snídani.“

Jeden z jeho mužů přikývl v odpověď a rychle opustil místnost.

„Pokračujte, Olivere.“

Přechod na oslovení křestním jménem přeběhnuvšímu špionovi neušel.

Během několika minut přinesl jeden ze Žarkovových bodyguardů do pokoje vydatnou snídani, když číšníka zastavila a prohledala ochranka už na chodbě. Žarkov si vzal jen kávu, ale hladovému muži ze CIA se dostalo působivého množství zeleniny, uzenin, vajec a pečiva. Grey jedl rychle a obrátil do sebe Bloody Mary, jakmile si uvědomil, že obsahuje víc než jen rajčatovou šťávu. Žarkov nařídil svým bodyguardům, aby nápoje tekly proudem. Když Grey odložil vidličku a nadechl se, Žarkov pokračoval v rozhovoru.

„Hodně jste toho slíbil, Olivere, a já jsem ochoten za informace, které tvrdíte, že máte, zaplatit slušnou cenu. Můj otec býval nákupčím obilí v dobách, kdy byli u moci komunisté. Mohl nákupy řešit bez přemýšlení jen razítkem, ale byl na svou práci hrdý a kupoval výhradně ty nejlepší plodiny. Vyžadoval vzorek z každého pytle, který mohl zkontrolovat. Potřebuji ochutnávku, Olivere, vzorek vašeho zboží.“

Grey byl na takovou výzvu připraven. „Rozumím, pakhane. Mám informace o Meloru Sokolovovi ze Solncevské bandy. Navzdory zdání je to homosexuál.“

„Zajímavé.“

„Je to taky suka, děvka.“

„I když se mi takové chování hnusí, Olivere, muži, kteří byli ve vězení, takové věci dělají. Tohle není šokující.“

„Souhlasím, pakhane, ale ten muž, kvůli kterému si lehá na břicho, je stevard Air France. Je také zaměstnancem DGSE. Pracuje pro francouzskou rozvědku. Vědí o každém kroku, který Solncevská banda udělá, a většinu z toho hlásí do USA.“

„Tak tohle je, Olivere, fascinující,“ potvrdil Žarkov.

„Věřím na dlouhodobé vztahy, pakhane.“

„Já také, Olivere.“

„Rád bych se pro vás, pro vaši organizaci, stal trvalým přínosem.“

Žarkovovo huňaté šedé obočí se vyklenulo vzhůru, než se jeho oči zadívaly ke stropu a on zvažoval návrh.

„Musím se vás zeptat, Olivere, a doufám, že mi odpustíte, že jsem přímý. Jak si mohu být jistý, že mě nezradíte tak, jako jste zradil Američany? Jak si mohu být jistý, že to není jen promyšlená lest, jak do mého podniku nasadit krtka?“

I na to byl Oliver připraven. „Nezradím vás, protože jsem Rus. Moje matka byla Ruska. Moji prarodiče, kteří mě vychovali, byli Rusové. Moje duše je ruská. Ne, nezradím vás, pakhane. Ostatně, kam jinam bych šel?“

Žarkov se na Greye dlouze zadíval, jeho oči ho zkoumaly a hledaly jakýkoli náznak podvodu. Žádné mrknutí, žádné těkání očí, žádné cuknutí drobných obličejových svalů, nic.

„Co navrhujete?“

„Jen slušný plat a byt s výhledem.“

Žarkov se nad návrhem zamyslel.

„Dvacet milionů rublů ročně a pohodlný byt v jedné z mých budov, kde budete v bezpečí.“

Grey by bral i méně, ale nechtěl působit příliš horlivě. Dvacet milionů rublů odpovídalo zhruba částce 300 000 amerických dolarů, což nebylo na hledaného člověka špatné.

„To je od vás velmi velkorysé, pakhane, ale je tu ještě jedna věc.“

„A to?“

„Chci, aby byl jeden člověk mrtvý.“

KAPITOLA 4

Ranč Kumba, Flathead Valley, Montana

REECE SE NASTĚHOVAL do srubu a uložil si do zásuvek komody a skříně v ložnici těch pár věcí, které měl. Zarazilo ho, jaké je tu ticho. Líbilo se mu to. Nebyla tu televize, wi-fi ani mobilní signál. Rodina Hastingsových používala ke komunikaci na ranči obousměrné vysílačky, protože to byl jediný spolehlivý prostředek, jak zůstat v kontaktu. Opakovací stanice umístěné na různých vrcholcích a hřebenech zajišťovaly, že člověk zůstával obvykle v dosahu.

Otevřel francouzské dveře vedoucí k jezeru a vydal se na svěží, čistý vzduch. U kamenného ohniště jen pár metrů od břehu stála dvě křesla Adirondack. Reece se posadil a kochal se výhledem. Kdo by mohl obsadit to druhé? Jeho těhotná žena Lauren a jejich dcera Lucy byly už téměř dva roky po smrti, zavražděny v jejich domě v rámci snahy státních struktur utajit nepovedený lékařský experiment. Pomsta za jejich smrt to pro něj uzavřela. Ale bylo tomu tak opravdu? Svou misi splnil; nečekal však, že bude žít. Myslel si, že umírá, že ho zevnitř pomalu zabíjí nádor. Počítal s tím, že se v posmrtném životě připojí ke své ženě a dceři.

Afrika naučila Reece znovu žít, ale Agentura ho vystopovala v Mosambiku a poslala za ním jeho bývalého parťáka ze školy pro odstřelovače Freddyho Straina, aby ho naverboval. Cukřík spočíval v tom, že může získat zpět svůj život; bič pak v tom, že ti, kdo mu pomáhali, půjdou ke dnu. Reece si vybral cukr. Udělal, co se po něm žádalo; zabil vůdce teroristů, jejichž útoky dostaly evropský kontinent do stavu obležení, a také bývalého plukovníka GRU, jenž řídil kampaň plnou teroru ve snaze připravit si půdu pro svůj triumfální návrat, aby vyvedl Rusko z propasti. Freddy zemřel při záchraně života prezidenta Spojených států, jehož připravila o život kulka odstřelovače – odstřelovače, který stále chodil na svobodě. Odstřelovače, kterého Reece plánoval zabít. Reece hodlal najít jeho i onoho špiona CIA, který poskytl zpravodajské informace pro celou operaci. Až nadejde čas, oba zemřou.

Dluh vůči Americe byl po událostech v Oděse splacen, Reeceův nový šéf v CIA Vic Rodriguez mu poskytl bezpečný dům v Annapolisu, který mohl Reece využívat, zatímco se připravoval na operaci a zotavoval se z ní. Vic současně zvolna zvyšoval tlak a pokračoval ve snaze naverbovat bývalého příslušníka SEAL, který však stále uhýbal.

Reeceova přítelkyně Katie Buraneková byla jeho andělem strážným; stála u něj, když ho vezli na operační sál, a bděla nad ním, když se zotavoval. Bydlela nedaleko v alexandrijské historické čtvrti Old Town. Mohla tak pracovat ve washingtonské redakci Fox News a dojíždět do newyorské centrály. Také jim to umožnilo navázat tam, kde jejich přátelství skončilo. Pomohla mu odhalit spiknutí, které ho přivedlo na misi s cílem pomstít se, a zaplatila za to, přičemž málem přišla o život. Aniž by to Reece tušil, nosila v sobě mladá tvrdá novinářka otázky, na které potřebovala odpověď; v srdečních záležitostech byla důvěra nejdůležitější.

Table of Contents

PŘEDMLUVA

prolog

ČÁST PRVNÍ

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

KAPITOLA 3

KAPITOLA 4