Dirk Husemann

KOŘIST

Na útěku s Monou Lisou

Ikar

Dirk Husemann

DIE BEUTE

Copyright © 2021 by Bastei Lübbe AG, Köln

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2023 by Rudolf Řežábek

ISBN 978-80-242-9082-9

Obsah

- Část 1

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- 12

- 13

- 14

- 15

- 16

- 17

- 18

- 19

- 20

- Část 2

- 21

- 22

- 23

- 24

- 25

- 26

- (Bez názvu)

- 27

- 28

- 29

- 30

- 31

- 32

- 33

- 34

- 35

- 36

- 37

- 38

- 39

- 40

- 41

- 42

- 43

- 44

- 45

- 46

- 47

- 48

- 49

- 50

- 51

- 52

- 53

- 54

- Doslov

- Poděkování

Jednající postavy

PIERRE DELORT, plukovník

GÉRARD, jeho bratr, voják

MARIANNA, jeho sestra

JEAN-AUGUSTE, její syn

HENRI VERNE, ředitel Louvru

GASTON RÉCINE, historik umění

FLORIDA HARLÉOVÁ, automechanička

STARÝ HARLÉ, její otec

SPARTACO, vzpěrač

GEORGES BERSONIDES, učitel

LADISLAS LEMAISIER, obchodník a radista

LAURENT PATAILLE, svobodník

RAOUL MARTÍN, španělský uprchlík v Cléry-Sainte-Anne

CELEDONIO, jeho otec

ELSA, jeho matka

MIGUEL, jeho bratr

FARÁŘ GALLIMARD, duchovní v Cléry-Sainte-Anne

MICHEL DELAPONT, vinař v Cléry-Sainte-Anne

JOSETTE, jeho dcera

FRANÇOIS, truhlářský tovaryš

MADAME DENOITOVÁ

PRUDENT DE VALANTIN, markýz,

zámecký pán na Chambordu

CAMILLE a LOUISE, jeho dcery

SERGE, domácí sluha na zámku Chambord

CURT HARDEFUST, obersturmbannführer

a německý velvyslanec v Paříži

URSULA, jeho žena

KONRAD HEISSBERGER, SS-Hauptamtsleiter

HERMANN GÖRING, říšský maršál

ALBERT SPEER, architekt

ALFRED VON VOLLARD-BOCKELBERG, generál

HARALD MEISSNER, nadporučík

Část 1

TŘI ČERVENÉ BODY

1

Madrid, Museo del Prado,

únor 1939

Kdykoli Pierre Delort vstoupil do nějakého muzea, obvykle zavřel oči.

Stejně jako krásu obrazů, artefaktů a soch miloval i jejich odér: vůni lněného oleje a ředidel, dřeva a pryskyřice, starých novin a kouře z dýmek, který malíři vyfukovali na svá plátna. To byla l’Eau d’Atelier. To byla l’Essence de Musée. To vše dohromady byla vůně umění.

Nyní si však plukovník Delort přiložil k nosu kapesník. Slavné madridské muzeum Prado bylo cítit dýmem a leteckým palivem. Pierrovi začaly slzet oči. Nad velkou budovou hučely letecké motory. Práskaly výstřely. Místo hvězd, které obvykle jiskřily nad prosklenou střechou, viděl záblesky výbuchů. Fašistický útok začal. Španělské hlavní město bylo pod palbou.

Gérard přiběhl k Pierrovi. Záblesk protiletadlových děl vytrhl známou postavu ze šera, aby v něm vzápětí opět zmizela. „Už máš konečně všechno?“ slyšel ho volat Pierre.

„Ještě moment,“ odpověděl a odložil kapesník. Nevšímal si zápachu a posvítil si ruční svítilnou na psací podložku s klipsem v levé ruce. Byly na ní hustě popsané listy papíru. Kužel světla tančil nad slavnými jmény: Albrecht Dürer, Hieronymus Bosch, Francisco de Goya, Rembrandt van Rijn a vedle nich názvy jejich obrazů. Na konec každého řádku Pierre umístil značku připomínající malé „v“ s různě dlouhými rameny neboli fajfku, která mu říkala: Tento obraz byl už z muzea evakuován a veze se na nákladním autě směrem k francouzským hranicím. Každé takové odškrtnutí představovalo pro Pierra znamení vítězství.

Stěny se otřásly detonací. Pierre s obavami pohlédl na skleněnou střechu galerie.

„Vypadneme odsud!“ zvolal Gérard a zatahal Pierra za špinavý rukáv uniformy.

Pierre se mu vytrhl. „Počkej přece!“ ohradil se. Pohledem přelétl seznam. Zaškrtávací značky byly zarovnané. Vypadalo to, že vše bylo bezezbytku odvezeno – světová umělecká díla se podařilo zachránit před německými bombami, které na Madrid shodili španělští fašisté.

Otočil stránku. Na druhé stránce si přečetl jména Michelangela Buonarottiho, El Greca a Fra Angelica. I za jejich díly se skvěly fajfky.

Pak si všiml mezery.

„Obraz Las Meninas je stále tady v domě,“ upozornil Pierre.

Ozvalo se praskání a následně kvílení přetáčených motorů. Protiletecká obrana nepochybně objevila bombardér.

„Teď půjdeš se mnou!“ vykřikl Gérard a znovu zatahal Pierra za uniformu. „Naložili jsme přes tisíc uměleckých děl. Na tomhle jediném nezáleží.“

Pierre položil třesoucí se ruku na Gérardovu holou paži. Zavalitý voják měl rukávy vojenské košile vyhrnuté. Kůži měl na dotek horkou a husté chlupy na předloktí se mu zježily. Očividně se třásl po celém těle.

„Ale je to dílo Las Meninas,“ opáčil Pierre co nejklidněji. „Velázquez.“

„No a co?“ Gérard měl vytřeštěné oči. „Dnes jsi nasadil život už za dost pláten!“

Pierre zaváhal. Z čela mu na psací podložku spadla kapka potu a rozmazala dva malé znaky vítězství. Cítil totéž co Gérard, i jeho tížil v žaludku ledový balvan strachu.

„Jestli tady tenhle obraz necháme, prohráli jsme.“ Pierre poklepal svítilnou o podložku. Kužel světla klouzal po stěnách velké galerie. Tam, kde ještě před několika hodinami visely obrazy, trčely z omítky jen háčky a ocelová lana. Prado nyní připomínalo vykuchanou mršinu. „Kdyby to tady shořelo, bylo by to mnohem víc než ztráta staré olejomalby. Byl by to triumf fašismu nad svobodným duchem člověka. Rozumíš? Franco může dobýt Madrid. Může si vzít celé Španělsko. Ale svobodu, Gérarde – tu nedostane. Ne, dokud jsme tady my dva a pamatujeme na ni!“

Kvílení zesílilo a skončilo výbuchem. V nastalém tichu bylo slyšet, jak se ze stěn muzea sype omítka.

Gérard zasténal. „Jsi sice můj mladší bratr, ale odjakživa jsi byl tvrdohlavější než já. Kde ten obraz najdeme?“

Pierre znovu namířil světlo na seznam. „Sál dvanáct!“ snažil se přehlušit detonaci. Ukázal na schodiště na konci velké haly. „Tudy.“

V sále dvanáct stála voda. Sahala jim až po kotníky, někde muselo prasknout potrubí. Špatně se tu dýchalo, protože rotunda byla plná kouře. Přesto bylo okamžitě zřejmé, že všechny malby byly odstraněny.

„Kdepak je ten obraz?“ zeptal se netrpělivě Gérard. „Nespletl sis sál?“

Pierre se brodil vodou až ke zdi. „To není možné.“ Ohmatal omítku. „Byl tady. Sám jsem ho viděl minulý týden, když jsem sestavoval seznam.“

„Tak to ho musel někdo odnést,“ usoudil Gérard.

„Tohle křídlo měli na starosti María Teresa a Rafael,“ připomněl Pierre. Cítil, jak ho zaplavuje hněv. „Přikázal jsem jim, aby se drželi plánů a odškrtávali každý evakuovaný obraz.“ Zavrtěl hlavou a zamířil k východu ze sálu. „Pokud si tu každý bude dělat, co chce, nebudeme pak schopni nic najít.“

„Budeme-li tedy vůbec ještě naživu,“ podotkl Gérard.

Tentokrát se Pierre nebránil, když ho bratr vlekl temnými chodbami Prada. V minulosti si vždycky přál strávit noc o samotě v muzeu, jako je toto. Nyní spěchal děsivě prázdnými sály a chodbami jako strašidelným nočním labyrintem.

Kde je obraz Las Meninas?

Na té malbě bylo cosi přízračného. Představovala vrchol díla Diega Velázqueze. Zachycovala pětiletou dceru španělského krále Margaretu, pozdější Markétu Habsburskou, v kruhu jejích dvorních dam. A byl na ní i sám malíř, který pózoval vedle královy dcery se stojanem a paletou barev. Co měl asi při tom Velázquez na mysli? Až dosud se tuto hádanku nikomu nepodařilo vyřešit. A kdyby obraz zmizel v noci během bombardování Madridu, jeho tajemství by zaniklo spolu s ním.

Když Pierre a Gérard sestupovali po schodech na náměstí Plaza Murillo, ucítili chladný noční vzduch. Oblohu nad střechami města protínaly tápající světlomety. Nákladní auta zaparkovali u bočního vchodu do muzea. Kolem náměstí byl malý park a Pierre vsadil na to, že jarní listí v korunách stromů zakryje pilotům bombardérů výhled na vozidla. Očividně to fungovalo. Ve tmě ještě čekal už jen jeden náklaďák.

„Migueli, kde jsi?“ zavolal Pierre.

Pod vozidlem se objevil náznak pohybu. Krátce nato se mezi pneumatikami vynořil muž. Byl mladý, bylo mu sotva osmnáct a nosil baret dobrovolnických jednotek, které bránily Madrid před útokem fašistů.

„Na váš rozkaz, seňor coronel,“ ohlásil se Miguel. „Ostatní už jsou na cestě. Myslel jsem, že bude nejbezpečnější počkat na vás pod náklaďákem.“

Ložná plocha vozu byla uzavřená. Pierre odhrnul plachtu. Ve tmě za ní matně rozeznával rámy obrazů stojící blízko sebe. „Las Meninas. Je ten obraz naložený?“

Miguel se na něj nechápavě podíval. „Seňore. Pane. Bohužel neznám názvy obrazů.“ Ukázal dovnitř vozu. „Ale náklaďák je plný až po okraj. A musíme odjet.“

„Je to Diego Velázquez. Infantka s dvorními dámami. Malá blondýnka.“

Miguel pokrčil rameny.

Pierre cítil, že ztrácí nervy. Snažil se vzpamatovat. Miguel za tuhle mizérii nemohl.

„Obraz je velký,“ začal znovu. „Asi tři krát dva a půl metru.“

„María Teresa a Rafael ho patrně vynesli ven,“ vložil se do toho Gérard. „Byli tady?“

Miguel si třel jednu tvář. V záblesku výstřelu se mihla i jeho mladistvá tvář. Panebože, pomyslel si Pierre, když viděl Miguelovo chmýří na horním rtu, vždyť nemá ani vousy.

„Sí, sí, sí,“ pospíšil si Miguel. Zvuky zněly jako zbloudilé střely z rychlopalné pušky. „María Teresa a Rafael tu byli. Nesli obraz z muzea. Byl takhle velký.“ Širokými gesty naznačil obvod díla.

„Naložili jste ho na tohle auto? Nebo je na cestě s ostatními?“ slyšel Pierre sám sebe, jak se ptá přiškrceným hlasem. Nejraději by z mladého Španěla odpovědi vytřepal.

„No, no, no!“ popřel Miguel a zdůraznil svá slova odmítavými gesty. „Obraz byl příliš velký. Všechny náklaďáky už byly pryč a tenhle je plný. Nikam se nevešel.“

Pierre cítil, jak v něm něco prasklo. „Tak kde je to dílo?“ zahřměl.

Jeho slova přerušila detonace, která se ozvala ani ne dva bloky odtud. Obranné zbraně se chraptivě rozkašlaly.

Miguel ukázal na hlavní ulici Paseo del Prado nacházející se necelých sto metrů od muzea. „Nechtěli ho tu jen tak nechat stát, a tak ho odnesli s sebou.“

„Pěšky?“ zvolal Pierre. „Oni nesou Velázqueze pěšky tímhle krupobitím bomb?“ Zadíval se k hlavní silnici. Tam bylo všechno ponořené do tmy. Jakýkoli druh světla, i kdyby to byl jen žhnoucí konec cigarety při potáhnutí, sloužil pilotům bombardérů jako označení cíle.

„Zmínili se o tom, kam chtějí ten obraz zanést?“ otázal se Pierre.

Gérard se postavil mezi něj a Miguela. „Nech ho na pokoji, Pierre. Pokusili jsme se tvého Velázqueze zachránit, ale teď je po všem. Komunisti se o to postarají, tím jsem si jistý.“

„Ale já ne!“ vyštěkl Pierre. Cítil, jak se ho zmocňuje bolestná posedlost. Každé slovo, které předtím řekl Gérardovi o triumfu fašismu, myslel naprosto vážně. „Pojďte! Bez té malby tohle zatracené město neopustíme.“

Pierre prudce otevřel dveře do kabiny řidiče. Když nastupoval, udeřil se hlavou o nízkou střechu a ztratil důstojnickou čepici. Černá kulatá pokrývka hlavy spadla a odkutálela se. Pierrovi to bylo jedno. Klíč byl zasunutý v zapalování. Motor nastartoval pomocí prudkého sešlapování plynového pedálu. Jako v mlze si všiml, že Gérard a Miguel nastupují na straně spolujezdce. Pak Pierre zařadil zpátečku, otočil auto a vyjel směrem k hlavní silnici.

V kabině rachot naftového motoru přehlušil hluk války nad městem. Gérard se naklonil přes Miguela, který seděl uprostřed, k Pierrovi. „Teď pojedeš na jih. To je rozkaz. Jsem služebně starší důstojník.“

Pierre neodpověděl. Oči měl upřené na silnici. Ve tmě se vozovka dala jen stěží rozeznat. Odbočil na Paseo del Prado a zamířil s náklaďákem na sever.

„Pierre! Zatraceně!“ Gérard se pokusil dosáhnout na páku ruční brzdy, která však byla umístěná pod volantem.

Pierre bratrovu ruku hrubě odstrčil. „Migueli!“ zavrčel. „Kde se nachází štáb komunistů?“

„Na konci Gran Vía,“ překřičel Miguel hluk motoru. „Za tou velkou koženou galanterií.“

„To je přímo v centru města,“ protestoval Gérard. „Co myslíš, kde teď probíhá nejsilnější bombardování?“

Pierre se hlasitě a chladně zasmál. „Komunisti mají své sídlo zrovna tam, kde buržoazie vydává své peníze? Ale jdi, Gérarde, na to se přece musíme podívat.“ Nedbal už na bratrovy námitky, které se změnily v nadávky, a dupl na plynový pedál. Náklaďák hřmotně rachotil po zničené dlažbě. Prosezené sedadlo přenášelo všechny nárazy a Pierre měl dojem, že cítí i otřesy uměleckých děl na korbě.

Odbočka z Paseo del Prado na Gran Vía byla přehledná. Přesto ji Pierre ve tmě téměř přehlédl. Studené čelní sklo se zapařilo od teplého dechu tří cestujících. Pierre šlápl na brzdu. Trochu couvl a zahnul doleva. I tady se ulice a obytné bloky topily ve tmě. Bombardéry nyní vykládaly svůj smrtící náklad dále na západ. Odraz ohňů vypadal téměř svátečně.

Před nimi byla na silnici průrva. Bomba udělala na ulici tak velký kráter, že se do něj sesunuly fasády obchodů vlevo i vpravo. Dno trychtýře nebylo ve tmě vidět. Z trosek se stále kouřilo. Pierre zatáhl za ruční brzdu a udeřil do volantu tak silně, až ho to zabolelo. „Tohle neobjedeme.“

„Vždyť ani nemusíme,“ nadhodil Gérard.

„Přestaň už fňukat!“ křikl Pierre na svého bratra. „Já si přece taky uvědomuju, že je nenajdeme. Ale museli jsme to alespoň zkusit.“ Zalapal po dechu. „Tak dobrá, vypadneme z města!“

„To si ten svůj obraz najednou s sebou nevezmeš?“ zajímal se Gérard.

Pierre se na bratra rozzlobeně podíval. To se mu jako Gérard v okamžiku porážky ještě posmívá? Miguel natáhl ruku a otřel rukávem bundy přední sklo. Přes průhledná místa na skle Pierre spatřil Las Meninas, jak stojí na okraji kráteru. Obraz byl opřený o ohnutý sloup veřejného osvětlení. Zlaté vlasy princezny Margarety zářily z plátna i ve tmě.

Tři muži vyskočili z auta.

„Raffo? Marío?“ zvolal Gérard.

„Ti už jsou v trapu,“ konstatoval Pierre.

„A co když byli zasaženi?“ Gérard prolézal mezi troskami.

„To by ale zničilo i obraz,“ připomněl Pierre. Přistoupil k malbě. Když pohladil rám, všiml si na jednom místě praskliny. Samotné plátno ale vypadalo nepoškozené.

„Pravděpodobně šli někam tamhle.“ Gestem ukázal přes kráter. Silné kabely z něj trčely jako rozervané vnitřnosti města. V jednom místě se v jámě nahromadily trosky, které byly dost vysoké na to, aby se na nich dalo balancovat při případném přechodu. „Ale obraz už odnést nemohli.“

Ulicí se prohnal vítr. Něco zapraskalo. Na jedné z ruin visel neonový nápis obchodu s cigaretami a občas zablikal. Tabacos. Efectos Timbrados. Lotería svítilo červenými a žlutými písmeny.

„Pierre!“ ozval se Gérard. „Světlo!“ Pierre se třemi skoky ocitl u štítu, uchopil houpající se kabel a vytrhl ho. Reklama zhasla.

Muži na okamžik tiše stáli a vzhlíželi k noční obloze. Spatřil některý pilot bombardéru záblesky? Od paláce Linares bylo slyšet bublání velkých motorů, ale ten zlověstný zvuk se nepřibližoval.

„Teď s tím musíme pohnout!“ zvýšil hlas Pierre a vyběhl s Gérardem k malbě. Miguel je chtěl následovat, ale Pierre ho poslal zpátky. „Otoč auto, ať můžeme hned vyjet.“ To, jak mají umístit velkoformátové umělecké dílo do beznadějně přeplněného úložného prostoru, museli teprve zjistit.

Pierre se postavil k jednomu konci obrazu, Gérard ke druhému. Pod botami jim vrzaly a chroustaly trosky. „Dávej pozor, aby ses nedotkl plátna,“ upozornil Pierre. Zvedli rám. Obraz byl lehčí, než naznačovala jeho velikost. Není divu, že si jejich kamarádi mysleli, že ho dokážou dopravit do bezpečí bez vozidla.

Pierre vykročil pozpátku k autu. Slyšel, jak se náklaďák rozjel. Prázdnou ulicí se rozléhalo tlumené supění motoru. Miguel couvl a otočil klíčkem. Když znovu nastartoval, světlomety zablikaly a rozsvítily se. Prsty světla vyřízly Pierra a Gérarda ze tmy spolu s obrazem.

„Zhasnout!“ zařval Gérard, ale nic se nestalo.

Miguel vystoupil z kabiny řidiče. „Sáhl jsem na nějaký spínač, ale teď ho nemůžu najít.“

„Vlevo pod blinkrem!“ vykřikl Pierre. Ví vůbec Miguel, kde jsou směrová světla?

„Cože?“ zaječel Miguel.

„Pod blinkrem!“ zopakoval Pierre. Teprve pak si uvědomil, že se snaží překřičet hluk blížícího se letadla.

Vzápětí se jim bombardér objevil nad hlavou.

„Pryč!“ zařval Pierre na bratra. Pustil obraz a ještě si stačil všimnout, jak se malba pomalu naklání na jednu stranu. Pak skočil do kráteru po bombě.

Dopadl tvrdě na záda. Něco mu přistálo na hrudi a vyrazilo mu to dech. Ozvalo se třesknutí a pak byly slyšet vzdalující se motory letadla.

Pierre otevřel oči. Přes okraj kráteru se mihotalo světlo ohně. Uvědomil si, že na něm leží Gérard. I on se vrhl do kráteru po bombě. Snad z toho vyvázl v pořádku. A Pierre doufal, že ani obraz nedoznal žádné úhony.

„Zvedni se, Gérarde,“ vyzval bratra a odstrčil ho ze sebe. Gérardovo bezvládné tělo se svezlo na bok a zůstalo naprosto nehybně ležet.

„Snad tě odsud nebudu muset odnášet,“ zažertoval Pierre, aby nějak čelil obavám, které se mu pokoušely ochromit hlas. Sehnul se vedle Gérarda a prohmatal mu celou paži až po rameno a ke krku.

Teprve nyní si všiml teplé vlhkosti, která mu prosákla košilí tam, kde na něm bratr ležel.

„Vstávej!“ zvolal Pierre. Sáhl Gérardovi na krk, aby nahmatal pulz. Ještě než jeho prsty našly ránu, věděl, že bratr je mrtvý.

2

Paříž, Louvre,

červen 1939

V celé Paříži bylo slyšet válku, která přitom ještě ani nevypukla. Lidé jako obvykle popíjeli pastis v kavárně za rohem, líbali se v Lucemburské zahradě, procházeli se kolem módních domů na Rue du Faubourg Saint-Honoré, věnovali se své práci nebo se vykláněli z oken a pozorovali okolní dění. Pod tenkou slupkou normálnosti to ale vřelo. Každý rozhovor o nejnovější divadelní premiéře, ceně masa či nechtěném těhotenství sousedčiny dcery nevyhnutelně vedl k tématu, kterému se všichni chtěli vyhnout: Adolf Hitler v březnu porušil Mnichovskou dohodu a obsadil celé Československo. Co bude následovat?

„Válka,“ konstatoval Henri Verne, „je nevyhnutelná.“ Ředitel Louvru seděl za svým stolem v administrativním křídle muzea. Stěny jeho kanceláře byly vytapetované obrázky: Fotografie šviháckých důstojníků, skici mladíků u úmrtního lože jejich milenek, mořské krajiny a barokní dámy s frivolními dekolty. Mezi nimi stály regály s orientálně vyhlížejícími artefakty a uměleckými lahvičkami s parfémy. Na jedné skobě visela puška s křesadlovým zámkem, která vypadala, jako by pocházela z předminulé války. Vernova kancelář byla svébytné muzeum v rámci muzea. A šedovousý ředitel Louvru, jemuž byla podřízena všechna francouzská národní muzea, si hověl uprostřed sbírek jako zkamenělina. Zkamenělina, která kouřila. Henri Verne potáhl z doutníku, vyfoukl kouř ke stropu a nechal popel dopadnout na podlahu. „Stále nerozumím vašim námitkám proti našemu plánu evakuovat Louvre, generále Potarde.“

„Váš plán, pane Verne, je vynikající,“ uznal oslovený, rovněž muž v pokročilém věku, s řídkými bílými vlasy a růžovými tvářemi. Seděl v křesle před Vernovým stolem. Jeho tělo, oblečené v černé uniformě, mělo tvar jablka, z něhož jako velké stopky trčely ruce a nohy.

„Jsem si jistý, že tohle všechno by fungovalo v roce 1933.“ Potard netrpělivým mávnutím rukou odehnal dým, který k němu stoupal z Vernova doutníku. „Píše se však rok 1939 a časy se, milý příteli, změnily, jsou nejistější než kdy jindy, jak ostatně co nevidět poznáme.“

„Tak nám vysvětlete, proč by se měl ředitel Verne mýlit, generále,“ ozval se mladý muž sedící v druhém křesle vedle Potarda. Měl mladistvou tvář s pečlivě upraveným knírem a nakrátko střiženými kudrnatými vlasy. „Ředitelův plán je mistrovské dílo. Kdyby Němci skutečně zaútočili na Francii, mohli bychom s ním obratem ruky vyklidit celý Louvre.“

„To také vůbec nezpochybňuji, pane Récine,“ odvětil Potard. „Nelíbí se mi jen to, co přijde po evakuaci. Místa, kde chcete ukrýt umělecká díla před wehrmachtem, jsou nevhodná. Pokud Němci – nedejbože – obsadí Paříž, budou uvažovat stejně jako pan Verne. A pak francouzské umělecké poklady objeví a odvezou do Berlína. A to obratem ruky, pokud mi dovolíte použít váš výraz.“

Récine se narovnal na židli, naklonil se k Potardovi a zhluboka se nadechl. Než však stačil cokoli říct, zasáhl ředitel. „Kde je váš expert, generále? Nemáme na to celý den.“ Znovu vypustil obláček kouře.

Potard vytáhl kapesní hodinky, odklopil kryt a podíval se na ručičky. „Do stanoveného času zbývají ještě dvě minuty. Plukovník Delort přijde včas, na to se můžete spolehnout.“

„Je pravda, co se o něm říká?“ zeptal se Récine. „Že v Madridu selhal?“

„Plukovníku Delortovi se podařilo Prado zcela vyklidit, než fašisté stihli obsadit Madrid,“ vysvětlil Potard klidným hlasem. „Všechna umělecká díla opustila bez úhony Španělsko a zamířila do Ženevy. Tomu říkáte selhání?“

„Povídá se, že nasazuje lidské životy,“ podotkl mladík. „Doslechl jsem se, že když obraz Las Meninas dorazil do Ženevy, byl prý potřísněn krví. Restaurátoři už údajně nejsou schopni skvrny odstranit.“

Potard si odkašlal. „Jste dobře informován, monsieur. Krev je však pouze na zadní straně rámu. Plátno je nepoškozené. Gérard Delort, plukovníkův bratr, zachytil svým tělem tlakovou vlnu detonace a pravděpodobně tak obraz zachránil. On sám přišel o život.“

„Tragický příběh,“ přisvědčil Verne. Špička doutníku se mu kývala mezi zuby.

„Jak může někdo, kdo nechává ostatní takhle riskovat, pomoct zachránit největší francouzská umělecká díla před Němci?“ namítl ostře Récine. „Chcete snad v Louvru vyvolat krvavou lázeň?“

„Proč se nezeptáte samotného plukovníka?“ opáčil Potard. Vstal ze židle a vykročil ke dveřím. Tam se zastavil, v pravé ruce držel kliku, v levé kapesní hodinky. Chvíli čekal s očima upřenýma na ručičky. Pak otevřel dveře a vybídl: „Vstupte, Pierre.“

Na prahu stál muž s protáhlou bradou a tenkým knírkem. Měl na sobě uniformu důstojníků francouzské armády: černé naleštěné boty, červené kalhoty s černým pruhem po stranách, černé sako se stříbrnými klopami a výložkami na ramenou a kulatý klobouk, který ladil s červenou, černou a stříbrnou barvou ostatních částí ošacení. Plukovník Delort vypadal elegantně, ale pod velkýma hnědýma očima měl stíny a nedaly se přehlédnout ani propadlé tváře.

„Pánové,“ prohlásil generál Potard, „představuji vám Pierra Delorta, plukovníka čtvrtého pluku cyklistických dragounů.“

Delort zasalutoval rukou v bílé rukavici.

Henri Verne vstal a doutníkem pokynul hostovi do místnosti. Muži si přes stůl podali ruce.

„Plukovníku Delorte,“ začal Verne. „Jsem rád, že jste si na nás našel čas. Nezdržíme vás dlouho. Mohu vám představit doktora Gastona Récina? Je to můj zástupce.“

„Těší mě, že vás poznávám, plukovníku.“ Récine vstal a potřásl Pierrovi rukou. „Cyklističtí dragouni? Co si pod tím máme představit?“

„Náš pluk byl dříve vybaven koly,“ objasnil Pierre. „Tak jsme dosáhli vysoké rychlosti přesunu, a navíc jsme se pohybovali neslyšně. Tyto dopravní prostředky se navíc snadno opravovaly a nepotřebovaly benzin. Takové výhody mohou být v boji užitečné.“

Vypadalo to, že Récine se snaží v Pierrových slovech najít náznak ironie. „Že by se válečná mašinerie wehrmachtu nechala zastavit vojáky na kolech?“

Pierre pustil jeho ruku. „To by byla zajímavá možnost, monsieur. Vrchní velení armády však před lety rozhodlo, že naše kola nahradí motocykly se sajdkárou. Zůstal jen název našeho pluku. Po Paříži však stále jezdím na kole.“

„Pánové,“ připomněl Henri Verne, „chceme si promluvit o možné evakuaci Louvru. Jízdní kola se při tom rozhodně nebudou používat.“ Ředitel přešel k mapě na stěně, která vypadala jako další umělecké dílo mezi obrazy. Znázorňovala Francii.

„Jak víte, existuje možnost, že Hitler zaútočí na Francii.“ Rozhlédl se kolem sebe. Tři muži přikývli a přistoupili blíž k mapě. „Musíme očekávat bombardování Paříže. V Louvru by mohl vypuknout požár. A i když wehrmacht město dobude, aniž by ho proměnil v trosky, Hermann Göring nebude mít nic naléhavějšího na práci než rabovat muzea, aby mohl náš národní umělecký poklad převézt do své soukromé sbírky. Berlín, pánové, se už nemůže dočkat, až konečně dostane klíč od našich pokladů. Tomu musíme zabránit.“

„Za každou cenu!“ zdůraznil Récine trochu příliš hlasitě.

Verne vylovil z kapsy saka velké brýle s rohovými obroučkami a nasadil si je. Pak špičkou doutníku ukázal na mapu. „Paříž a Louvre,“ pokračoval. „Zde jsou umístěny desetitisíce uměleckých děl. Nemůžeme je zachránit všechna. Proto jsem provedl výběr. Myslím, že můžeme evakuovat tisíc nejdůležitějších objektů. Ani méně důležitá díla však nepřenecháme nacistům jen tak. Schováme je pod muzeum. Jak možná víte, Louvre byla kdysi pevnost. A staré základy a klenuté prostory se dochovaly dodnes. Málokdo však ví, jak se dostat dovnitř – a Němci už vůbec ne. Tam přeneseme vše, co nelze evakuovat. Umělecká díla tam budou v bezpečí před nepřáteli, a dokonce i před bombardováním.“ Řediteli zajiskřilo v očích: „A to není všechno! Postradatelné obrazy schováme tak špatně, že Němci narazí na jejich stopu. Göring udělá vše pro to, aby se po ní vydal. A nakonec mu zůstane jen hrstka druhořadého umění. Vyhlídka na úspěch ho oslní a zároveň odvede jeho pozornost od skutečně důležitých věcí, které do té doby už budou mimo jeho dosah.“

„Bravo!“ zatleskal Récine. „Pane Verne, vy jste génius.“

„Vskutku.“ Potard zdrženlivě přikývl. „Podivuhodný plán. Co si o tom myslíte, plukovníku Delorte?“

„Nepodceňujte Němce,“ varoval Pierre. „Dříve nebo později esesáci tajný sklad pod Louvrem objeví, pokud o něm nezničíte všechny písemné informace a neumlčíte lidi, kteří o něm vědí.“

„Umlčet je?“ zopakoval Récine. „To snad máme naše zaměstnance popravovat? Tohle není starověký Egypt.“

Pierre se na mladíka usmál. „Až tu budou Němci, budete si ještě přát, abyste žil v říši faraonů, doktore Récine. Věřte mi. Ve Španělsku jsem viděl, čeho jsou fašisté schopni.“

„Při vší úctě k tomu, čeho jste vy sám schopen,“ odpověděl Récine, „takové metody, jako jsou ty vaše, nemůžeme v Paříži tolerovat.“

„O jakých metodách to mluvíte?“ V Pierrově hlase se ozval ostražitý podtón.

„Pánové,“ přerušil je Henri Verne, „držte se laskavě tématu. Doktore Récine, nalijte nám koňak, prosím.“ Ukázal na malý vozík vedle psacího stolu, na němž byly vyrovnány láhve a sklenky.

Récine se tázavě podíval na svého nadřízeného. „Monsieur le Directeur?“

„Všichni bychom teď snesli lahodný doušek,“ pokračoval Verne. „Je to tak, že ano, pánové?“

„Na vaši láhev Montauberta mám už dlouho zálusk,“ souhlasil generál Potard.

Récine neměl jinou možnost než se podřídit. Zatímco se činil u vozíku s koňakem s cinkajícím sklem, Verne mluvil dál.

„Takže vy věříte, plukovníku Delorte, že nacisté úkryt pod Louvrem objeví?“

„To není otázka víry,“ odpověděl Pierre. „Jsem si jistý.“

„Jaký postup byste doporučil místo toho?“ zajímal se Verne.

Récine všechny obešel s podnosem plným sklenek. Pierra obsloužil jako posledního. Muži se napili.

„Evakuoval bych celý Louvre,“ nadhodil Pierre.

„Všechno?“ vyhrkl Verne. „Víte, o čem mluvíte?“

„Jde celkem o čtyři tisíce tři sta osmnáct obrazů, patnáct tisíc čtyři sta tři reliéfů, kreseb, soch a uměleckých předmětů,“ vyjmenoval Pierre. „Započítal jsem i nedávné přírůstky ze 16. března.“

„To není možné!“ Récine se nad okrajem své sklenky bezděčně zasmál. „To nikdo nedokáže.“

Pierre vrhl na mladíka zachmuřený pohled.

„Pokus zachránit francouzské umění před Němci vám připadá zábavný?“

„Chybějí nám možnosti, jak všechno dopravit do bezpečí,“ zareagoval Henri Verne. „Proto jsem provedl ten výběr.“

„Kam chcete odvézt těch tisíc vybraných kusů, pane Verne?“ zeptal se Pierre.

„Nad tím si lámal hlavu doktor Récine.“ Verne kývl na svého zástupce. „Prosím, ukažte pánům, co jste vymyslel.“

Récine se postavil vedle ředitele a poklepal prstem na mapu. „Dopravíme umělecká díla sem, na západ Francie. Tam budou co nejdále od bojových akcí. Předpokládáme, že Němci zaútočí od východu. Navíc ze západu můžeme vše rychle dopravit do Anglie, kdyby to bylo nutné.“

Verne se podíval na Pierra. „Jaký na to máte názor, pane plukovníku?“

Pierre obešel Récina, přistoupil k mapě a levou rukou zakryl celý západ Francie.

„Tady na západě je pobřeží. To pro vás není výhoda, ale riziko. Co myslíte, že Hitler udělá jako první, až bude mít Francii pod kontrolou? Zajistí západní pobřeží. Obsadí přístavy, aby odtud mohl ovládat Atlantik. Doktore Récine, Němci budou v západní Francii rychleji než blesk. Je mi líto, že to musím říct, ale pokud se evakuujete na západ, můžete rovnou dostat umění z Louvru do Berlína.“

„Jste stejně impertinentní jako neinformovaný,“ vyštěkl Récine. „Hitler se spokojí s Paříží. Pokud se vůbec dostane až k Seině, bude mít štěstí, jestli se mu podaří hlavní město udržet. Němci nemají dostatek vojáků na obsazení celé Francie. Západ je naše nejlepší šance!“

Pierre sundal ruku z mapy. „Jak myslíte.“

„Kde se podle vás nachází lepší úkryt?“ chtěl vědět Henri Verne.

Pierre k němu přistoupil a vzal mu doutník z prstů. Poté doutnajícím koncem ukázal na mapu, na pět míst ležících v jedné řadě přímo uprostřed Francie.

„Tady,“ konstatoval Pierre, „tady, tady, tady a tady stojí zámky na Loiře.“ Na posledním místě se vytvořil zuhelnatělý kroužek. Pierre doutník rychle odsunul. „Lepší úkryty pro umění z Louvru ve Francii nenajdete.“

„Zámky?“ Verne si pobaveně prohlížel doutnající otvor v mapě. „Nejsou trochu nápadné?“

„Kromě toho jsou odsud jen sto padesát kilometrů,“ namítl rozhorleně Récine. „To je příliš blízko Paříže.“

„A to je právě ta výhoda,“ vysvětlil Pierre. „Umělecká díla můžete rychle převézt do bezpečí. Každý kilometr, který musí staleté obrazy a křehké sochy urazit, je může poškodit. Evakuační týmy navíc musí být v kontaktu s Paříží. Vaši lidé by mohli při střežení umění onemocnět. Pak byste potřebovali léky a náhradní pracovní síly. V závislosti na tom, jak dlouho Němci ve Francii zůstanou, budete chtít také dostat jednotlivá díla zpět do Paříže k restaurování.“ Pierre znovu ukázal špičkou doutníku na mapu. „Kromě toho jsou zámky izolované na venkově. V blízkosti nejsou žádné průmyslové závody, důležité silnice ani mosty. Nikdo nebude chtít tato místa bombardovat. A kdyby došlo k útoku, zdi vydrží hodně. Koneckonců to bývaly pevnosti. Odolaly nejen nepřátelským armádám, ale i času.“

Pierre vrátil doutník Henrimu Vernovi. Ředitel muzea se podíval na téměř vyhaslý konec. „To je spousta argumentů ve prospěch vašeho návrhu,“ uznal.

„To ještě není všechno,“ pokračoval Pierre. „Každý ze zámků má vlastní vodovod.“

„Což nejspíš znamená, že stěny jsou vlhké,“ vložil se do toho Récine. „Proto zámky nejsou vhodné na úschovu obrazů.“

Pierre přikývl. „Vlhkost a teplota by se samozřejmě musely kontrolovat. Zásobování vodou ale zaručuje, že můžete hasit požáry. Mluvíme o velmi starých plátnech, která jsou tak suchá, že hoří jako papír.“

„Některá jsou dokonce slepená z papíru,“ doplnil Henri Verne, kterého Pierrův návrh zřejmě zaujal.

„Myslel jste taky na kastelány?“ otázal se Récine a podruhé si naplnil sklenku. „Všichni přece vyznávají pravicový nacionalismus. Co když budou jednat ruku v ruce s nacisty?“

„To je dobrá námitka,“ uznal Pierre. „Majitelé zámků skutečně patří spíše k pravicové politické scéně. To ale neznamená, že podporují Hitlerovy cíle. Právě naopak. Mohli by stejně dobře pomáhat ochraňovat národní dědictví Francie. To záleží na těch, kteří budou se zámeckými pány vyjednávat.“

„Nebo na tom, jaký tlak na ty lidi vyvine naše vláda,“ doplnil generál Potard.

Henri Verne upřeně zíral na mapu. Prstem přejel přes otvor, který Pierre vypálil do kartonu. „Pomůžete nám, plukovníku Delorte?“ zeptal se nakonec. „Vypadá to, že jste pro daný úkol ten správný muž. Samozřejmě budete spolupracovat s doktorem Récinem.“

Oba muži se na sebe podívali.

„Monsieur Verne,“ vyhrkl mladý muž. „Já…“

„Bez obav,“ pokusil se Pierre uklidnit svůj protějšek. „Nemusíte se obávat, že bychom se dostali do sporu. Jsem tady jenom jako poradce – a navíc pouze dnes. Jako důstojníka je mě zapotřebí při ochraně našich hranic. Francouzská kultura je vaše odpovědnost, pánové. Jsem si jistý, že pro toto poslání neexistují lepší muži.“

Récine vrhl na Pierra nevrlý pohled.

Henri Verne zavrtěl hlavou. „To je škoda. Potřebovali bychom v našem štábu někoho s vaším rozhledem a zkušeností, plukovníku Delorte. Třeba přiměji generála Potarda k tomu, aby vám vydal patřičný rozkaz…“ Ředitel se pousmál.

Potard dopil poslední doušek koňaku a vtiskl Récinovi prázdnou sklenku do ruky. „Rozkazy? Těmi mohu poslat vojáky do boje. Poslání, kterým chcete pověřit plukovníka, je mnohem obtížnější. Na ramenou těch, kteří musí zachránit francouzské umění, spočívá odpovědnost, pod níž by se i samotnému Atlantovi podlomila kolena.“

„To je mi líto,“ přikývl Henri Verne. „Přesto vám děkuji za pomoc. Vytvoříme seznam všech zámků v údolí Loiry, které přicházejí v úvahu, a poté rozhodneme, co je třeba udělat. Jak vám mohu vyjádřit vděčnost za vaši snahu a námahu?“

„Evakuujte co možná nejvíc objektů,“ odvětil Pierre. „Každý exemplář, který se podaří před Němci zachránit, je výhra. Pro vás. Pro mě. Pro nás všechny.“

Potard poplácal Pierra po zádech. „Tady vidíte, jak jsou naši důstojníci nezištní. Vždy myslí jen na Francii. Ale jako starý egoista bych měl přesto jedno přání, které je ve vaší moci splnit, pane Verne.“

Ředitel mávl vychladlým doutníkem. „Jen se neostýchejte, generále.“

„Dovolte nám s plukovníkem prohlídku Louvru. Bylo by hezké, kdybychom se mohli naposledy podívat na umělecké poklady naší země, než na neurčitou dobu zmizí.“

3

Paříž, Louvre,

červen 1939

Pierre a generál Potard vyšli ven a kráčeli přes dvoranu Louvru. Kolem nich se majestátně tyčila k obloze fasáda bývalého královského paláce. Zvuky města sem pronikaly jen tlumeně. V korunách stromů šuměl letní deštík. Kroky mužů skřípavě vrzaly na štěrkové cestě.

„Měl byste se znovu zamyslet nad Vernovou žádostí, plukovníku,“ poznamenal Potard, který teď měl na hlavě stejný vojenský baret jako Pierre. „Muzeum by vaši pomoc opravdu potřebovalo. Ten Récine je jenom kariérista. Jako odborník nesahá lidem vašeho typu ani po kotníky.“

„Umí aspoň nalít koňak,“ přikývl Pierre. „To mi stačí.“

Vstoupili do křídla Sully se sbírkou řeckého a římského umění. Sál karyatid je přivítal vůní čisticích prostředků. Vlhké boty mužů skřípaly na mramorových dlaždicích. Stěny lemovaly bělostné sochy. Pierre je znal všechny: Artemis z Versailles, která elegantním pohybem vytahuje šíp z toulce, nahou ženu, která se koupe a suší si lýtko, zápasníka, jenž si škrabkou odstraňuje olej z kůže, kentaura nesoucího na hřbetě amoreta, který bujně dráždí jezdce. Všechny postavy byly vytesané z kamene tak realisticky, že člověka bezděčně napadlo, že před návštěvníky ztuhly hrůzou a v příštím okamžiku znovu ožijí.

Pierre už jako dítě miloval Louvre a utrácel kapesné za vstupné do muzea, zatímco jeho kamarádi raději chodili do novodobých kin. Nikdo nechtěl Pierra doprovázet do galerií, ani Gérard. Kdo by chtěl vidět obrazy, které se nehýbou? Pierre při vzpomínce na bratra cítil, jak ho pálí rána ztráty.

„Proč jsme tady, generále?“ chtěl vědět. „Znáte muzeum stejně dobře jako já.“

Došli ke schodišti Daru. Nad nimi se na podestě tyčila Niké Samothrácká. Socha řecké bohyně vítězství byla obrovská, ale neměla hlavu. Nikdo nedokázal říct, kam kdysi směřoval její pohled. V tu chvíli ale Pierrovi připadalo, že bohyně shlíží právě na něj.

„Proč jsme tady?“ zeptal se Potard hrdelním stařeckým hlasem a jeho nohy tenké jako sirky začaly vrávoravě stoupat po schodech. Pierre ho následoval. „Abychom získali konkrétní představu o tom, jakým výzvám budou Verne a Récine čelit.“ Zastavil se před třímetrovou bohyní vítězství. „Víte, jak je ta dáma těžká, Pierre?“

„Tři tisíce devět set kilogramů. Zhruba čtyři tuny,“ odpověděl plukovník. „Přesto je pro mě jednou z nejkrásnějších žen na světě.“ Jako student umění seděl Pierre celé hodiny na studených schodech a skicoval Niké. Znal každý záhyb jejího roucha, hru svalů, které pod ním byly vidět, pupík viditelný skrz přiléhavou látku, která působila dojmem, že se kámen pod rukama neznámého sochaře změnil v tkaninu. Někdy nakreslil na papír hlavu sochy. Nikdy s ní však nebyl spokojen. Jen starověký Mistr, který Niké stvořil, jí dokázal dát tvář odpovídající kráse jejího těla.

Potard se usmál a pokračoval. „Dovedete si představit, co se stane s Niké, až bude její přepravu řídit doktor Récine?“

Tak o tohle šlo. Generál ho chtěl přesvědčit, aby pomohl evakuovat Louvre, a to tím, že v Pierrovi vzbudí obavy o umělecká díla.

„Mon général,“ odtušil Pierre nevzrušeně. „Pro tento úkol nejsem k dispozici. Už na to nejsem… vhodný.“

Potard se na něj podíval zpod úzkého kšiltu své čepice. „Plukovníku?“

„Mohu mluvit upřímně?“ zeptal se Pierre.

„Přikazuji vám to,“ odvětil Potard. Pierre si nebyl jistý, jestli si generál dělá legraci.

„V Madridu jsem ztratil kontrolu. Nad akcí i nad sebou.“

„To se může stát,“ přisvědčil Potard. „Důležité je to, že jste splnil svůj úkol.“

„Bohužel s vámi nemohu souhlasit. Chyběl tam obraz,“ připomněl Pierre. „Las Meninas.“

„Slyšel jsem, že jste jel za tou malbou přes hořící město. A o tom, co se stalo vašemu bratrovi.“

Pierre zaváhal, než pokračoval. „Gérard se mě snažil zadržet. Tvrdil, že žádné umělecké dílo nepřeváží lidský život. Měl pravdu. A já jsem ho měl poslechnout.“

„Jeho osud je tragický. Je mi to moc líto, Pierre, ale ve Španělsku zuří válka – a ta vždycky zabíjí lidi.“ Potard přistoupil blíž k Pierrovi. „Vašeho bratra usmrtila německá bomba, plukovníku Delorte. Ne vy. A německé bomby nejspíš brzy dopadnou i na Paříž. Jediný rozdíl spočívá v tom, že tentokrát je budou shazovat sami Němci.“

Pierre vzhlédl k Niké. Na okamžik viděl, jak parský mramor puká a na schodiště se sypou nesčetné úlomky.

„Alors, plukovníku,“ shrnul to Potard. „Nechci vás k ničemu nutit, i když bych mohl. Doprovodíte mě ještě do Velké galerie?“

„Samozřejmě, generále,“ souhlasil Pierre. Muži zase sestoupili po schodišti Daru a zahnuli doprava. Už po několika krocích se před nimi otevřel první sál rozlehlé obrazové galerie. Než dorazili k hlavním dílům francouzského umění, prošli malou místností s mimořádnou výstavou. Obsahovala umělecká díla s námořní tematikou. Muži viděli olejomalby plachetnic na rozbouřeném moři, bronzové odlitky trojstěžníků a lodě v láhvi s četnými detaily. Pierre sice nepovažoval takové modely za umělecká díla, ale byly to pro něj pozoruhodné ukázky lidské dovednosti.

„Podívejte!“ Potard vedl Pierra k ponurému obrazu na jižní stěně galerie. Šedá a modrá barva na plátně ostře kontrastovaly s tmavočervenou omítkou stěny. Obraz znázorňoval námořní bitvu. Loď uprostřed byla pod palbou a přišla o hlavní stěžeň.

„Gudin,“ ozval se Pierre. „Bitva u mysu Lizard,“ pokračoval, aniž si musel přečíst název obrazu na mosazné tabulce pod ním. „Za běžných okolností visí v historickém muzeu ve Versailles. Už dlouho jsem to neviděl.“

Potard se postavil před malbu a zvedl hlavu. „Impozantní,“ ocenil. „Námořní bitva. Vůbec jsem netušil, že máte slabost pro námořnictvo, plukovníku.“ Pod Potardovým šedým vousem se mihl úsměv.

Pierre ukázal na rozpadající se loď. „Vidíte to realistické vyobrazení zkázy? Třepotání plachet? Jak se lana uvolňují, když se stěžeň naklání?“

„Opravdu působivé,“ souhlasil s ním generál, „přímo strašidelné, když si představíte, jak…“

„Gudin se předem intenzivně připravoval, než začal malovat obraz,“ uvedl Pierre.

„Účastnil se sám námořních bitev?“ zajímal se Potard.

„Ne. Sbíral modely lodí. Krásné dřevěné miniatury s tak jemnou malbou, že ji mohly provést jen děti. Na to by nestačil ani zrak patnáctiletého chlapce. Gudin za ně údajně utratil své poslední peníze. A když jich měl v ateliéru dost, uchopil poleno a všechno to rozmlátil.“

Potard udiveně zvedl obočí. „Proč, proboha?“

Pierre znovu ukázal na obraz. „Aby viděl, jak se rozpadá zničená loď.“

Muži chvíli mlčky hleděli na námořní bitvu u mysu Lizard. Odmlku pak ukončil Pierre: „Šílenství umělce se někdy vyrovná šílenství války.“

Když vešli do galerie italského umění, Pierre byl v pokušení se zastavit, zavřít oči a nasávat všechny pachy. Takové chování by však musel generálu Potardovi vysvětlovat, a proto se spokojil s tím, že se při obcházení největší francouzské malby několikrát zhluboka nadechl a vydechl.

Před Svatbou v Káni galilejské se muži zastavili. Tento obraz od Veroneseho byl v Louvru největší. Někteří dokonce tvrdili, že je to největší dílo, které bylo namalováno na plátno. I s rámem měřilo téměř deset metrů na šířku a sedm na výšku.

Pierre a Potard se uchýlili k protější stěně galerie, aby obsáhli celý tento monumentální exponát.

„Ježíš mění vodu ve víno,“ popsal Potard téma obrazu. „Jestli si dobře vzpomínám.“

Pierre přikývl a chystal se upozornit Potarda na zajímavé detaily tohoto uměleckého díla, ale generál už mluvil dál.

„Víte, jak se sem ta malba dostala, Pierre?“

„Napoleonova vojska ho přivezla z baziliky San Giorgio Maggiore u Benátek. Tam prý zdobil jídelnu.“

„To jsem neměl na mysli,“ upřesnil Potard. „Víte, jak ho vojáci transportovali?“

Pierre svraštil čelo. O tom dosud nepřemýšlel. Ta malba tu už visela, když poprvé vkročil do Louvru. Pro Pierra to byla stejně samozřejmá součást muzea jako jeho zdi a prosklená střecha galerie. „Srolovali ho,“ hádal.

„To je absurdní!“ vyhrkl Potard. „Pořád ještě by byl příliš velký.“

„Tak už mě nenapínejte, generále. Jak dopravili Napoleonovi muži ten obraz do Francie?“

„Udělali to, co vojáci umějí nejlépe,“ odpověděl Potard a pohladil si vous. „Ten obraz zničili. Rozřízli ho, abych byl přesný. A pak ho ve dvou částech dopravili do Paříže.“

„Ale…“ Pierre se podíval na obrovskou malbu. Znal každou ze sto třiceti osob, které na ní byly vyobrazeny, studoval jejich výrazy i gesta: Krista se svatozáří, majordoma, který zkoumavě drží pohár s proměněným vínem, tři hudebníky, o nichž se odborníci domnívali, že jsou to malíři Veronese, Tizian a Tintoretto. „… ale obraz je stále neporušený.“

Potard požádal Pierra, aby přistoupil k plátnu. Když muži stáli tak blízko obrazu, jak jen to zábrana dovolovala, Pierre měl pocit, že může vstoupit do scény. V těsné blízkosti vypadali namalovaní lidé jako v životní velikosti. A v pestrém davu, který u svatebního stolu převládal, by dva Francouzi v černých uniformách z dvacátého století sotva byli nějak mimořádně nápadní.

„Napoleonovi muži provedli řez podél balustrády, které prochází horizontálně celým obrazem. Později bylo plátno na zadní straně znovu sešito. Ale na okraji je stále vidět poškození.“

Pierre natáhl krk. Rozpoznal světelné linie na sloupech rámujících scénu. Až dosud si myslel, že jde o povětrnostní vlivy.

„Ti barbaři,“ utrousil tiše.

„Válka a umění, drahý příteli, vždy tvoří hanebné spojenectví.“ Potard ukázal na průchod. „Máte ještě čas navštívit naši nejkrásnější dámu?“

Mona Lisa visela v malé místnosti Denonova křídla. Obraz byl také malý; po Veroneseho monumentální svatební hostině se zdál přímo nepatrný. Přesto působivost portrétu zaplnila místnost do posledního koutu.

Důstojníci si obraz chvíli mlčky prohlíželi. Pierre nasál vzduch. Teď! Závan mu prošel nosem a dotkl se jeho smyslů. Nádech uvadajících lilií. Vůně Mony Lisy.

„Kdyby měly být zničeny všechny obrazy v Evropě a jen jeden měl přetrvat, byla by to Mona Lisa,“ poznamenal Potard.

Pierre se na něj překvapeně podíval.

„To není ode mě,“ upřesnil Potard. „Napsal to jeden životopisec Leonarda da Vinci. Ale já s ním souhlasím.“ Mávl rukou. „Čistě hypoteticky, samozřejmě. Nikdy nepodlehnou zkáze všechna umělecká díla v Evropě. Ne, dokud se o ně starají lidé jako vy, že?“ Pierre se rozhodl na Potardovu provokaci nereagovat. „Víte, jak se Mona Lisa dostala z Itálie do Francie?“ zeptal se místo toho.

„Myslím, že král František I. byl milovníkem umění a daroval Leonardovi peníze,“ odpověděl generál.

„Tak nějak,“ přisvědčil Pierre. „Da Vinciho někdejší mecenáš v březnu 1516 zemřel a francouzský král se ujal vlády. Nabídl da Vincimu místo prvního malíře, inženýra a architekta na francouzském dvoře. Leonardo souhlasil. Samozřejmě kvůli tomu musel přijet do Francie. Cestování však bylo v té době dost nepohodlné. Leonardo da Vinci jel do Francie na oslu. Na cestě byl prý tři měsíce.“

Generál se podíval na malý portrét.

„Leonardo si ze všech svých děl vybral tři a přivezl je do Francie: Jana Křtitele, Svatou Annu Samotřetí a Monu Lisu.“

„Chcete tím říct…,“ vyhrkl Potard.

„… že Mona Lisa byla přivezena přes Alpy do Francie na oslu.“ Pierre se zazubil. „Vidíte, generále, že umění se dá transportovat těmi nejneobvyklejšími způsoby.“

„To je pravda!“ souhlasil Potard. „A k jakému poznání nás všechny ty příběhy vedou? Nejde ani tak o to, jak obraz nebo sochu přepravíte. Záleží na tom, kdo se o umělecké dílo stará.“

Do sálu vešly dvě ženy a postavily se předportrét. Jedna z nich měla kulatý klobouk s pérem. Malý obraz za ním zmizel. A sotva znatelná vůně chřadnoucích lilií zanikla pod vtíravým parfémem.

Pierre a Potard se na sebe podívali. Generál pokrčil rameny. „Pojďte, Pierre, necháme ty tři dámy o samotě.“

Na schodech před hlavní bránou se oba muži rozloučili. Za nimi se rozkládal tichý chrám umění, před nimi hlučné město.

„Plukovníku,“ oslovil Pierra generál, „i kdybyste měl každé z těch uměleckých děl odvézt z Paříže na oslu, všechna by dorazila na místo určení bez úhony. O tom nepochybuji.“

„Děkuji za kompliment,“ odpověděl Pierre. „Ale určitě bude bezpečnější, když ředitel Verne a doktor Récine všechno naloží na nákladní auta. Jak jsem řekl – nejsem na tuto operaci k dispozici.“ Než stačil Potard něco namítnout, rychle dodal: „Jsem však připraven nadále pomáhat s plánováním.“

„Bravo, chlapče,“ zasípal Potard. Myslel tím Pierrovu nabídku? Nebo si generál gratuloval, protože jeho úsilí bylo přece jen korunováno malým úspěchem? „Přijďte v úterý v osm do kanceláře Henriho Verna na schůzku,“ pozval ho Potard. „Pak doktoru Récinovi ukážeme, že francouzská armáda umí víc než jen rozřezávat obrazy.“

4

Paříž, Palais Talleyrand,

červen 1939

Parný západ slunce pohasl a na obloze nad Paříží zanechal fialovou záři. V hotelu Palais Talleyrand se rozsvítila světla. Jejich hřejivá záře dopadala okny nádherné budovy na ulici u Place de la Concorde, Náměstí Svornosti.

Z budovy se linula hudba smyčcového kvarteta. Beethovenovo Allegro doprovázel křik davu, který se shromáždil před palácem. „Francie je proti Hitlerovi. Němci musí odejít!“ skandovalo asi padesát demonstrantů. Někteří hrozili pěstmi do vzduchu.

Pierre právě vyšel z této honosné budovy, aby zjistil, zda čtyři vojáci u dveří nepotřebují pomoc, a také aby unikl přednášce Francouzsko-německé společnosti. Její ředitel Curt Hardefust propagoval před francouzskými diplomaty a obchodníky nacistické Německo a jeho novou, údajně mírovou politiku vůči Francii. Pierre už nechtěl poslouchat průhledné lži, a proto se raději uchýlil na čerstvý vzduch.

Navzdory hluku si nevšiml žádného mimořádného rozruchu. Lidé prostě stáli pohromadě a provolávali hesla k oknům paláce. Pierrovi připadali jako sbor, který nenašel kostel a rozhodl se zpívat na ulici. Typičtí Pařížané – hlasitě, ale přitom elegantně dávali všem najevo, co si myslí.

Přesto byli strážní u dveří, mladý poručík se třemi svobodníky, viditelně nervózní. Vyměňovali si roztržité pohledy a neustále měnili držení pušek, které drželi před hrudí. Jestli se situace vymykne kontrole, bude to spíše kvůli vynervovaným strážím než kvůli protestujícím. Pierre nabídl poručíkovi cigaretu, aby ho přivedl na jiné myšlenky.

„Obávám se, že si teď nemohu dopřát přestávku, plukovníku,“ upozornil stísněně mladý muž. Blonďatý knír se mu v pološeru leskl.

„Potřebujete asi obě ruce, abyste mohl zastřelit své krajany,“ nadhodil Pierre, vytáhl z pomačkané krabičky cigaretu a vložil ji překvapenému poručíkovi mezi rty. Cvakl zapalovačem a přiložil ho ke špičce cigarety. „Kouřit už budete sám, viďte?“

Poručík chtěl něco říct, ale vdechl přitom kouř a teď měl co dělat, aby potlačil záchvat kašle.

V paláci skončila komorní hudba. Nyní měla začít druhá část Hardefustovy přednášky. Pierre se rozhodl zůstat chvíli venku a popovídat si s kamarády.

„Jak dlouho jste už ve službě, poručíku?“ zeptal se.

„Pět let,“ vypravil ze sebe oslovený muž s cigaretou mezi rty. Šklebil se, protože ho dým štípal do očí, ale pušku nesklopil.

„A jak se vám líbí?“ zajímal se Pierre.

„Je to dobré, plukovníku,“ odvětil poručík.

To bude zase podnětný rozhovor, povzdechl si v duchu Pierre. V armádě byly dva druhy mužů: ti, kteří nebyli zrovna moc výmluvní, a ti, kteří jen vtipkovali o chlastu a ženách. Právě teď by dal přednost těm druhým.

Nabídl cigarety i třem svobodníkům. Přijali je a opřeli si pušky o nohy. Bon. Nebezpečí, že některý z nich ztratí nervy a začne na demonstranty střílet, bylo prozatím zažehnáno. Cigaretový kouř byl lepší než dým střelného prachu.

Pierre přelétl pohledem dav. Lidé stáli ve světle dvou pouličních lamp a bylo na ně dobře vidět. Většina z nich byla mladá, sotva starší než dvacet let. Muži neměli klobouky, odložili saka a vyhrnuli si rukávy košil. Ženy přišly v lehkých splývavých šatech, přes které měly krátké kabátky. Jedna měla na hlavě klobouk s černým a bílým peřím. Když provolávala hesla, péra se pohupovala nahoru a dolů.

„Vidíte tu ženu s opeřeným kloboukem?“ nadhodil Pierre. „Co je to asi za ptáka?“

„Kuře,“ odpověděl jeden z vojáků, zrzavý muž s pihami na tváři. Ostatní se zasmáli.

Pierre se uculil. Dobře, chlapci se uvolnili. Rozhlédl se po nápadnějších postavách. Jeden z mužů měl červenou kravatu s bílými puntíky. Pierre kývl jeho směrem. „A ten s tečkami pod krkem? Co si o něm myslíte, poručíku?“

„Muchomůrka,“ odpověděl velitel strážných úsečně. Pušku stále držel u hrudi. Cigareta mu při řeči houpala mezi rty. Popel mu padal na uniformu.

„Ne, ne.“ To byl znovu ten zrzek. „Je to vyrážka na krku. Svrab. Dostal ho, když se pustil do toho kuřete.“

Ostatní se opět zasmáli. Poručíkovi zaškubal koutek úst.

Tenhle člověk se přece musel dát nějak rozlousknout. Pierre dál prohledával dav. Než našel, co hledal, zrzek ho předběhl. „Tamhleta!“ vykřikl a ukázal na mladou ženu s červenou koženou bundou, zeleným baretem na hlavě a stejně zelenou taškou přes rameno na dlouhém popruhu.

„Neukazuj na lidi!“ zasyčel Pierre.

Svobodník spustil ruku. Bylo však pozdě. Vypadalo to, jako by jeho vztyčený prst udělal v davu díru. Tam, kam ukázal, lidé ustupovali. Jen žena v červené kožené bundě se zastavila. Patrně přesně věděla, koho má voják na mysli.

A teď se k němu navíc ještě blížila!

Poručík vyplivl cigaretu na zem a přitáhl si pušku těsněji k hrudi. Svobodníci ostýchavě odvrátili od ženy zrak a hledali v okolí něco zajímavého. Proboha, pomyslel si Pierre, co se s těmi chlapíky stane, až se na ně vrhnou tři stovky vojáků wehrmachtu?

„Kdo tady velí?“ zeptala se mladá žena zrzavého vojáka. Než stačil zareagovat, už studovala uniformy a zřejmě usoudila, že nadřízený je Pierre. „Vy tam!“ oslovila ho a postavila se přímo před něj. „Proč na mě vaši muži ukazují prstem? Chcete mě zatknout? Já jsem vlastenka, pane! Raději zavřete tu zrůdu, která tam uvnitř smí pronášet projevy.“ Kývla směrem k osvětleným oknům paláce. Mateřské znaménko nad ústy se zvedalo, když mluvila. Mezi zuby měla malou mezeru.

„Mademoiselle,“ zareagoval Pierre, „ten svobodník jen obdivoval vaši krásu. Nikdo vás nechce zatknout. Buďte bez obav.“

„Já že mám být bez obav?“ zvolala a rozšířily se jí oči. Pierre si uvědomil, že je opravdu takovým drsným způsobem krásná – ne jako křehká květina, ale spíš jako bodlák.

Z davu se ozval ženský hlas: „Drž jazyk za zuby, Florido! Nepřivolávej na sebe neštěstí!“

„Tam nahoře,“ pokračovala žena jménem Florida, „se možná právě rozhoduje o osudu naší země. Curt Hardefust je nepřítel všech Francouzů. Použijte laskavě své zbraně a braňte Francii před tím zloduchem!“

„Francie je svobodná země, mademoiselle,“ snažil se Pierre znovu uklidnit rozrušenou ženu.

„Už dlouho ne,“ odfrkla si. „Vám snad uniklo, že Hitler porušil Mnichovskou dohodu? Věříte teď ještě Němcům, když tvrdí, že nechtějí zaútočit na Francii?“

Měla pravdu. Hitler porušoval jednu dohodu za druhou, které předtím pokrytecky vyjednal se sousedními zeměmi. „Není úkolem francouzských vojáků rozhodovat o politice a svévolně jednat,“ připomněl Pierre. „Prosím, jděte domů a vezměte s sebou své přátele.“

„Já jsem doma tady!“ vyhrkla. „Tady v Paříži. Jestli někdo půjde domů, tak jedině ten fašista.“ Pierre ucítil vůni jejího parfému. A přimísilo se do ní ještě něco jiného – pronikavý pach strojního oleje.

V tu chvíli se Pierrovi za zády ozvaly hlasy. Otočil se a uviděl, jak se otevírají dveře do paláce. Vyšel muž v bílé bundě. Muži v tmavých sakách se šerpami kolem pasu ho následovali, ale budovu neopustili. Všichni se zmateně překřikovali. Zdálo se, že se zástup před palácem dočkal posily. „Antisemita!“ znělo z budovy, „fašistický pokrytec“ a „válečný štváč!“

Muž v bílém obleku byl Curt Hardefust. Zřejmě si pro svou přednášku vybral špatné publikum. Teď se zastavil. Měl světlé vlasy sčesané dozadu a obličej jako borové prkno. Kůže, která se mu napínala přes lícní kosti, vypadala vysušeně.

„Tohle si nemusím nechat líbit. Přišel jsem k vám jako přítel,“ zavolal Hardefust přes rameno do paláce. „Copak jsem vám nepřinesl dary? Neřekl jsem, že Německo nechce odvetu za Versailles? Chceme mírovou změnu v Evropě, a to v souladu se svými sousedy. To je vše. A za to mě nazýváte sektářem a rozvratníkem a vyhazujete mě? Nepochybujte o tom, že budu Berlín informovat o tom, jak Francie jedná se svými přáteli.“

Spěšně vykročil pryč. Přitom se málem srazil s mladou ženou v červené kožené bundě.

„Pusťte mě!“ vykřikl a snažil se kolem ní protlačit. Chytila ho za paži a přidržela ho za klopy saka. Němec se chtěl vyprostit, ale zdálo se, že Francouzka má železné sevření.

„Nechte toho!“ zaječel rozhořčeně Hardefust.

Rty mladé ženy se pohnuly. Mateřské znaménko několikrát poskočilo. Pierre nerozuměl, co říkala.

„Co to bylo?“ Bledá kůže Němce se rázem zbarvila.

Pierre viděl blížící se neštěstí, a proto k oběma přikročil. Ještě zaslechl Hardefusta, jak říká: „Francouzky by se neměly tolik starat o politiku, ale spíš o svůj vzhled. Vy, madam, k tomu máte všechny důvody.“

Její ruka sjela z Němcovy paže a s plesknutím mu přistála na tváři.

Ozval se jásot a potlesk.

Než se Hardefust stačil vzpamatovat, Pierre přiskočil a odstrčil mladou ženu zpět. „Zmizte odsud!“ vyzval ji co nejklidněji, zatímco ji pevně držel za ruce. Snažila se ze sevření vymanit. Pod kůží její bundy byla cítit hra silných svalů. „Jinak vás budu muset opravdu ještě zavřít.“

Podívala se na něj. Její oči připomínaly temné rybníky plné hněvu. „Nejste ani o chlup lepší než tenhle sadista,“ zavrčela. „Jste na straně Německa, nebo Francie? Pusťte mě!“

Pierre se ji snažil postrčit k davu. Vtom se vedle něj objevila bílá bunda.

„Děkuji vám, plukovníku,“ pronesl Hardefust. Jeho francouzština měla tvrdý přízvuk. „Alespoň že francouzská armáda je na straně Německa.“

Odpor mladé ženy ochabl. Přejížděla očima mezi Pierrem a Hardefustem. „Vy jste přítel toho muže?“ zeptala se nevěřícně. „Francouzská armáda postupuje ruku v ruce s Němci?“

„Ne,“ odmítl rychle Pierre, „vy tomu nerozumíte.“ Teprve nyní si všiml, že ji stále ještě drží za paže.

„Mohu vám poradit?“ Byl to opět Hardefust, který se od Pierra neodtrhl. „Zavřete tyto mladé lidi do pracovního tábora. Nebo je deportujte k nám do Německa. Rádi pomůžeme našim spojencům.“

Pierre ucítil kamarádské poklepání na rameno. To místo ho pálilo jako oheň. I Pierrovy tváře žhnuly rozhořčením. Tento Němec si s ním očividně pohrával. A nyní bylo zřejmé, že se svým představením teprve začal.

„Adieu, messieurs!“ vykřikl Hardefust a mávl kloboukem směrem k paláci, kde ve dveřích stáli diplomaté a vrhali na něj ošklivé pohledy. Pak si nasadil klobouk a vykročil. Ale co to dělá? Místo po chodníku, u kterého parkovaly limuzíny hostů, se vydal směrem k demonstrantům. Rychle přistoupil k lidem, jejichž nálada se po incidentu s mladou ženou ještě více vyhrotila. Nyní opět hlasitěji vykřikovali svá hesla. Obličeje měli zrůzněné vztekem.

„Tak už mě konečně pusťte!“ Žena jménem Florida se vyprostila z Pierrova sevření a třela si paže. „Vy příteli nácků.“

Pierre ta slova prakticky nevnímal. Měl oči a uši jen pro Hardefusta. Opravdu chtěl ten šílenec projít středem rozzuřeného davu? Samozřejmě že ano! Pierre najednou pochopil, co má Němec v úmyslu. Německý vyslanec míru a přátelství se dočká ústrků, možná dokonce i výprasku. Hned poté, co ho vykázali z Palais Talleyrand. Hitler tak dostane záminku ke zpřísnění své politiky vůči Francii.

Pierre musel Hardefusta zastavit a ochránit. Ale pak jeho, francouzského plukovníka, budou o to více považovat za příznivce nacismu. Co si má počít? Přišel sem na společenskou událost – a nyní měl najednou v rukou osud celé Francie. Jeho myšlenky zrychlily, ale ne tak jako nohy.

Table of Contents

Část 1

1

2

3

4