Sabine Ebert

DIE ZERBROCHENE FEDER

Copyright © 2021 by Verlagsgruppe Droemer Knaur GmbH & Co. KG, Munich, Germany

The book has been negotiated through AVA international GmbH, Germany

www.ava-international.de

www.sabine-ebert.de

Alle Rechte vorbehalten

Jacket layout © ZERO Werbeagentur, München

Jacket illustration © Trevillion Images and Shutterstock

Translation © 2023 by Dagmar Hoangová

ISBN 978-80-249-5212-3

Obsah

PRVNÍ DÍL

Listopad 1815

Společnost v domě Trepteových

Zlé probuzení

Na cestě

Shledání

Znepokojivé vyhlídky

Zpátky ve Freibergu

První dojem

Nová móda

Zákazníci

Tři dopisy z Berlína

Nabídka k sňatku

Večerní společnost v domě Gerlachových

Sny a naděje

Setkání v Drážďanech

Vánoční čas

Silvestrovský ples

DRUHÝ DÍL

Zlý sen

Majáles

Ženy, které píší

V divadle

Tajné záležitosti

Setkání v Erfurtu

Opětovné setkání v Gothě

Srovnání

Letní sníh

Rychlá rozhodnutí

TŘETÍ DÍL

Říjen 1817

Hádka v domě Gerlachových

U okna

Henriette píše

Nečekaná návštěva

Reputace

Varování

Neklid

Vetřelec

Růžoví sloni

Oddechnutí

Heinrich nebo Hubert?

ČTVRTÝ DÍL

Únor 1819

Krvavý čin

Čistky

Děsivá tajemství

Intendantka

Zmatek ve dvorním divadle

EPILOG I

EPILOG II

Doslov

Poděkování

Osoby a obsazení

Slovníček

PRVNÍ DÍL

%

JAKO UTRŽENÝ LIST VE VĚTRU

Listopad 1815

„Vím, co plánuješ,“ pošeptala útlá Carlotta svému muži a energicky ho dloubla loktem do žeber. „Řekni, že to nemyslíš vážně!“ sykla a dívala se na něho s pokrčeným obočím.

Wilhelm Trepte, právník berlínské univerzity s šedivými licousy, upřel pohled na snachu Henriette, která právě zvedla na ruku svého synka – jeho vnuka – a napřímila se. V očích se jí leskly slzy.

Když Wilhelm neodpověděl, vytrhla ho Carlotta dalším šťouchnutím do boku ze zamyšlení.

Rychle odvedl manželku do salonu a vzal ji za ruce.

„Drahá, musíme něco podniknout, aby se už neutápěla ve smutku.“

Jejich syn Maximilian, Henriettina velká láska, přišel stejně jako oba jeho mladší bratři o život ve válce proti Napoleonovi. Pruský štábní kapitán se vrátil z Francie těžce raněný, dožil se ještě narození svého syna, ale zemřel o pouhých několik dní později během operace, při které byla odstraněna kulka vězící v těsné blízkosti jeho srdce. Stalo se to loni v létě.

„Jen se na ni podívej!“ naléhal Wilhelm na manželku. „Chodí tu jako duch. A kdy jsi ji naposledy viděla smát se? Nebo se jen usmát? Jette musí zase začít žít. Není jí ještě ani dvacet! A rok smutku je pryč.“

„Přestal jsi truchlit pro naše syny?“ zeptala se Carlotta vyčítavě, aniž očekávala odpověď. „Snesl bys pomyšlení, že opustí s naším jediným vnoučetem tento dům, aby se znovu provdala?“

Wilhelm Trepte si tiše povzdechl, vytáhl z vesty čistý kapesník a vyčistil si brýle. Bylo to jeho typické gesto, když chtěl získat čas.

„Je to pro mě stejně těžké jako pro tebe, drahá,“ přiznal nakonec. „Není ale i pro dítě lepší, když bude mít zase otce a šťastnou matku místo utrápené?“

„Najde útěchu v psaní,“ namítla Carlotta.

Jako zpěvačka znala léčivou sílu umění. Henriette měla literární talent. Tvrdil to nejen její strýc, který vedl v saském Freibergu knihkupectví s tiskárnou a vydával odborné knihy a týdeník. Majitel známého nakladatelství svatého Mikuláše, které sídlilo v sousedním domě Trepteových v berlínské Brüderstraße, chtěl dokonce její rukopis vydat.

„Myslíš, že najde útěchu právě v psaní?“ zapochyboval právník a zamířil k příborníku, aby nalil sobě a své ženě sklenku likéru. „Měla bys ji raději vést k tomu, aby se zlepšila ve hře na klavír.“

Prohrábl si vlasy a dodal se starostlivě pokrčeným čelem: „Píše o hrůzách, které zažila v době války při péči o raněné a pacienty s tyfem v přeplněných lazaretech. Nemyslíš, že by bylo lepší, kdyby toho už nechala? Dívala se kupředu? Vrátila se do života, místo aby setrvávala u mrtvých?“

Unaveně klesl do křesla. Byl listopad. Časné stmívání těžce doléhalo na mysl obou manželů.

„Chce vydat svědectví, jako připomenutí,“ řekla Carlotta a usedla k němu na opěrku křesla.

Znepokojovalo ji, že její muž mlčí.

„Co se v tobě odehrává?“ zeptala se, protože Wilhelm očividně váhal sdílet s ní své myšlenky. Bylo to nezvyklé, protože si důvěřovali.

Zdálo se, že právník jen s námahou nachází vhodná slova.

„Právě to mi dělá starosti,“ přiznal nakonec potichu. „Taková svědectví nejsou vždy vítaná. Natož když někdo tak tvrdě kritizuje krále jako ona. Mohlo by to vyvolat problémy nebo přinejmenším nesouhlas. Musíme ji od toho odvést. Uspořádáme proto v sobotu večírek a pozveme pár mladých mužů. Možná se znovu zamiluje.“

Drobná Carlotta prudce vstala, odložila sklenici a dala si ruce v bok.

„Wilhelme, nemůžu uvěřit, že od tebe slyším něco tak skandálního! Víš, co je dneska za den? Její svatební! Přesně před dvěma roky se provdala za našeho chlapce. Mohli oslavit jen prostý polní sňatek a měli na sebe za celé manželství necelé čtyři týdny. Pak musel odejít zpátky do války. A právě dnes přijdeš na nápad dát ji dohromady s jiným? Henriette, která se nám stala dcerou, když jsou všichni naši synové mrtví?“

„Nemluv tak nahlas, drahá!“ Wilhelm Trepte se snažil zkrotit temperament své italské manželky. „Co když tě uslyší?“

„Tímto argumentem přiznáváš, jak hanebné a netaktní jsou tvé myšlenky!“ namítla vášnivě.

Její muž si tiše povzdechl, znovu si sundal brýle, dýchl na skla, pomalu vytáhl kapesník a začal je čistit, jako by se už neleskla.

„Platí to, co jsem řekl. Uspořádáme malé společenské setkání a tentokrát se o seznam hostů postarám já.“

Carlotta obrátila oči v sloup. „Kolik jich bude?“

„Šest. Po jídle si můžeme v salonu ještě nenuceně povídat a trochu muzicírovat. Měli bychom to ale Henriette krátce předtím a jen jako mimochodem říct, aby…“

„… aby snad nepojala podezření, že ji chceš dát s někým dohromady?“

„Aby nepřikládala tomu večeru velký význam a neuzavřela se do sebe ještě předtím, než do našeho domu vstoupí první host.“

„Tak jí to řekni ty! Nechci mít s tím komplotem nic společného!“ pronesla Carlotta kategoricky.

Upírala pohled na svého muže, dokud nepřikývl. Pak se vydala hledat hospodyni, paní Bellefleurovou, aby s ní sestavila jídelníček pro společnost. Věděla, že už stejně nedokáže manželovi ten nápad vymluvit. Položila si otázku, jestli Henriette plán svého tchána neuhodne. Je velice chytrá a citlivá, ale tak plná smutku, že prohlédne jeho záměr možná až ve chvíli, kdy uvidí, že je u tabule obklopena svobodnými muži. Ačkoli…

Carlotta si povzdychla. Tolik mladíků ve válečných letech padlo! A jako vdova s dítětem, i když jí ještě není ani dvacet, může Jette počítat spíš s žádostí o ruku od nějakého staršího pána.

Aspoň s pohoštěním by mělo být méně problémů než za vlády Napoleona, kdy byl obchod s Anglií přísně zakázaný. Uzávěra kontinentu byla zrušena a jsou konečně zase k dostání káva, cukr, vanilka a jiné žádané zboží z britských kolonií.

Zatímco Carlotta probírala s kuchařkou menu a odsouhlasila, že pro ten den přijmou do kuchyně ještě pomocnou sílu, uchýlil se Wilhelm Trepte do knihovny a sestavoval seznam hostů, které chtěl pozvat. Obstarožního kolegu z univerzity s jeho stařičkou matkou, aby Henriette nepojala podezření, a několik asesorů a asistentů, jimž předpovídal úspěšnou kariéru.

Přípravy na společenskou událost probíhaly v domě Trepteových, aniž se o tom Henriette dověděla – to si její tchán vymínil. Až den před akcí připadalo Wilhelmu Trepteovi, že nastal vhodný okamžik ji o tom informovat. Čekal na ni v knihovně, kterou zpravidla navštívila, jakmile synáček usnul.

Jakmile zaslechl, že se blíží její lehké kroky, přestal psát.

Henriette vstoupila a na okamžik se zastavila, když ho spatřila. Světlehnědé vlasy měla vyčesané do jednoduchého uzlu, v podpaží nesla dvě knihy.

„Ruším?“ zeptala se nesměle, připravená hned zase odejít, kdyby tomu tak bylo.

„Jen pojď dál, má drahá, a najdi si novou látku ke čtení,“ vybídl ji Wilhelm.

„Max právě usnul,“ prohodila útlá mladá žena, když vrátila knihy na místo a začala hledat ve vysokých regálech další četbu.

„Pořádáme zítra malý nenucený večírek,“ řekl tchán zběžně a pozorně se na ni díval. „Nebude to obvyklý kruh známých. Půjde především o kolegy z univerzity a muže, s nimiž udržuji obchodní styky. Většinu z nich ještě neznáš. Je pro mě ale důležité, abychom je tady přijali.“

Henriette nehnula ani brvou, čekala na pokračování. Zdálo se, že nepojala žádné podezření. Trepteovi byli velice pohostinní. Wilhelm požíval na univerzitě vážnosti a Carlotta byla jako talentovaná zpěvačka oblíbená.

Odvážil se tedy o kousek dál.

„Rád bych tě zase viděl v těch bleděmodrých šatech s krajkou šeříkové barvy, které jsi měla na sobě, když jsme viděli velkého Ifflanda při jeho posledním divadelním představení.“

Udiveně se na něho podívala. Nikdy si nemyslela, že její tchán přemýšlí o tom, co si obléká. Jí to bylo vcelku lhostejné, od chvíle, kdy Maximilian zemřel. Byla jen unavená, hrozně unavená, a kdyby nebylo jejího malého synka a povinností k manželovým rodičům, bloudila by v naprosté tmě.

Teď se má blýsknout při domácí oslavě. Na nic neměla menší chuť. Protože se ale zdálo, že je ta schůzka pro Maximilianova otce důležitá, splní pochopitelně jeho přání.

„A dej si do vlasů pár květin. Byl bych moc rád, kdyby ses trochu nastrojila. Jsi ještě mladá a měla by sis užívat života.“

Právník se obával, že by mohla Henriette uhodnout jeho úmysl, v ní se však probudilo úplně jiné, znepokojivé podezření.

„Jsem vám na obtíž?“ zeptala se, kousla se do rtu a stísněně se na něho dívala.

Trepteovi ji před dvěma roky přijali, přestože ji neznali, když se s ní jejich nejstarší syn překvapivě ve Frankfurtu oženil. A od Maximilianova úmrtí uplynul více než rok.

Wilhelm Trepte vyděšeně odložil pero, přistoupil k ní a vzal ji za ruce. „To si nesmíš nikdy myslet!“ ujišťoval ji. „Byla jsi nám od prvního dne vítaná, to přece víš. Chtěl bych tě jen vidět znovu se usmívat.“

Henriette beze slova přikývla. Hrdlo měla jako sešněrované. Šaty, o kterých tchán mluvil, svatební dar od strýce a tety z Freibergu, neměla od Maximilianovy smrti na sobě. Musí se se služebnou Änni podívat, jestli jí ještě jsou a zda se na nich nemusí něco spravit.

Než odešla, navrhl jí Wilhelm Trepte: „Měla bys možná ještě trochu cvičit na klavír. Carlotta chce zítra něco zazpívat. Můžeš ji doprovodit.“

V duchu si pogratuloval, že dal všemu takové zdání bezvýznamnosti.

Henriette se strnulým obličejem znovu přikývla. Pochopitelně nesmí tchánovi a tchyni to přání odmítnout. Klavír ale musí počkat. Na ráno má v plánu něco jiného, důležitějšího. Kromě svého dítěte jedinou věc, která ji dokáže vytrhnout z apatie, jež ji od úmrtí její velké lásky ochromuje.

„Buďte vítána!“

Monsieur Parthey, majitel nejznámějšího berlínského nakladatelství a knihkupectví, nadšeně vstal ze židle za svým psacím stolem a s otevřenou náručí zamířil k Henriette. „Pojďte do salonu, má drahá, nepřijmu vás přece v kanceláři. Jak se daří mému kmotřenci?“

„Dobře,“ odpověděla Henriette. Byl to jeden z mála momentů, kdy se usmívala. „Začal už běhat. Chce být rychlejší, než ho nožičky unesou. A celý den žvatlá. Často přitom vznikají velice vtipná nová slova.“

Sedmdesátiletý Daniel Friedrich Parthey ukázal nataženou paží směrem k salonu a vyzval služebnou, aby přinesla kávu pro něho a jeho návštěvu.

Dívka naservírovala moka ve dvou kobaltově modrých šálcích se zlatým okrajem z královské porcelánové manufaktury v Berlíně. Na tácu donesla i křišťálovou mísu jemného pečiva.

Po chvilce zbožného mlčení, v níž monsieur Parthey s požitkem nasával vůni kávy, sebrala Henriette veškerou svou odvahu k vyslovení otázky, která jí ležela na srdci.

„Nevíte přesně, kdy vyjde moje kniha? Vrátily se už stránky od cenzora?“

Nakladatel pomalu míchal cukr v kávě. Vypadalo to, že je na tu činnost plně soustředěný.

„Ne, ještě tam jsou,“ odpověděl po významné odmlce. „A ke své lítosti nemůžu prověřování urychlit, i když trvá nezvykle dlouho.“

„Máme si kvůli tomu dělat starosti?“ Henriette se znepokojeně předklonila. „Možná je to jen tím, že jeden z cenzorů onemocněl. Při tomto sychravém listopadovém počasí by nebylo divu.“

Bělovlasý nakladatel byl v tu chvíli nápadně intenzivně zaměstnaný mícháním moka kávy. Zdálo se, že ho přímo fascinuje tmavý vír a tiché cinkání stříbrné lžičky.

Protože však vycítil, že jeho mladá společnice nebude spokojená, dokud nedostane jasnou odpověď, odtrhl nakonec chtěnechtě pohled od tekutiny a podíval se na ni.

„Když něco leží moc dlouho u cenzora, není to nikdy dobré znamení, drahá přítelkyně,“ začal a povzdechl si. „Vaše dílo je nezvyklé, burcující a dojemné. Je napsáno citlivě, přesto prostě a jasně.“ Na jeho obličeji se objevily nezvyklé rozpaky.

„Právě to je ten problém, jak se ukazuje. Píšete o válce, o svých otřesných zážitcích v lazaretech před bitvou u Lipska, během ní a po jejím skončení. Považuji vás za velký talent a chtěl bych vám pomoct. Přiznávám, že jste na mě, starého muže, silně zapůsobila. Byl jsem, ne – jsem si jistý, že byste zapůsobila na každého čtenáře.“

„Bych?“ pronesla Henriette se zvednutým obočím.

Parthey postavil šálek na stolek zdobený perleťovými intarziemi a opřel se v křesle. „Inu… Dovolil jsem si zeptat se nenápadně sekretáře na cenzurním úřadě. A slyšel jsem přibližně to, čeho jsem se obával, když povolení textu tak dlouho nepřicházelo.“

V jeho obličeji byly jasně vepsané rozpaky.

Jette, která tušila, kam rozhovor směřuje, odložila také šálek, protože se jí ruce rozhořčením roztřásly.

„Když Jeho královské Veličenstvo vyzvalo lid k boji proti Napoleonovi, zachvátila zemi daleko za hranice Pruska vlna vlastenectví,“ začal Parthey zeširoka. „Dokonce i ze sousedních zemí jako Sasko nebo Anhaltsko se hlásili do armády dobrovolníci. Dámy prodávaly své zlaté šperky, aby mohly být vyzbrojené vojenské oddíly.“

Zdaleka ne tolik, jak pruský král doufal, pomyslela si Henriette sarkasticky.

„Teď je vybojované vítězství, na velkém kongresu ve Vídni byl uzavřený mír…,“ pokračoval nakladatel. Henriette to v duchu hned okomentovala: Na účet Polska a Saska, jehož polovina připadla jako kořist Prusku!

„Proto si v nejvyšších kruzích přejí…,“ – pohled monsieur Partheyho významně putoval ke zlatě zarámovanému portrétu Fridricha Viléma III. na stěně – „… aby se už o tak hrozných věcech, o jakých píšete, nemluvilo. Obsazení Pruska Napoleonem a válka skončily. Teď jsou žádané víra a zábava.“

Parthey ve zjevných rozpacích zakašlal.

„Dali mi na srozuměnou, že mladá žena jako vy by měla, když už je přesvědčená, že musí psát, sepisovat něco hezkého.“

Henriette měla nereálný pocit, že se jí ježí vlasy, přestože je měla pevně stažené do uzlu.

„Aha,“ pronesla a jen s námahou zadržela odpovědi, které měla na jazyku. Jasně cítila, že nakladatel ještě neřekl to hlavní. S tím vyrukoval teď, váhavě a tlumeným hlasem.

„Obzvláště…“ – zpod huňatého obočí se na Henriette úpěnlivě zadíval – „… když se tak nepokrytě kriticky vyjadřujete o pruském a saském králi.“

„Pruský Fridrich Vilém slíbil lidu reformy a ústavu,“ připomněla vášnivě. „O tom se už najednou nemluví. Samozřejmě chápu, že krále připravuje o spánek, že vyzbrojil svůj lid, a chce smazat každou vzpomínku na to.“

Trochu se předklonila, a aniž si toho byla vědoma, přejela prsty po perleťových intarziích stolu. „Kritika saského krále by přece měla najít u pruského panovníka souhlas, když ti dva stáli v posledních letech války na nepřátelských stranách, nemám pravdu?“

Monsieur Parthey zakašlal. Jeho pohled putoval znovu ke zlatě zarámovanému portrétu pruského krále. Takové tisky prodával i její strýc ve Freibergu – každopádně po dobu, kdy se v zemi zdržovalo pruské vojsko, a později, když bylo Sasko pod pruskou správou. Podle politické situace měl Friedrich Gerlach v nabídce i portréty Napoleona nebo ruského cara. Saského krále Fridricha Augusta pochopitelně pořád.

„Dostal jsem upozornění z cenzurního úřadu, že znevažující výroky o příslušnících královských domů obecně se považují za nevhodné,“ přiznal vydavatel.

„Aha,“ odvětila Henriette chladně. „Mám tedy příslušné pasáže odstranit?“

Parthey zavřel oči. Tvářil se velice zamyšleně. Nakonec zvedl víčka a podíval se Henriette do obličeje.

„Obávám se, že to nebude stačit, má drahá,“ pronesl tiše a ustaraně. „Vzbudila jste nelibost v nejvyšších kruzích. I když je mi líto vás i vaší knihy, dám vám důraznou radu. Měla byste se od toho okamžitě distancovat a na znamení dobré vůle napsat něco líbivého. Něco hezkého. Poklidné rozjímání o přírodě nebo romantický milostný příběh vlastenecky smýšlejícího páru.“

Henriette chvíli mlčela, pak vstala.

„Děkuji vám za vaši otevřenost, monsiuer Parthey,“ řekla. „Považuji vás i nadále za přítele. Přece ode mě ale vážně neočekáváte, že začnu psát o motýlech a jarních vůních po všem, co jsem viděla a zažila. To, co jsem vám odevzdala, je milostný příběh. Příběh o lásce k bližnímu. Zdá se však, že moje chápání vlastenectví už není aktuální.“

Parthey se také zvedl.

„Aspoň o tom uvažujte!“ zapřísahal ji potichu.

Ustaraně se za ní díval, když jí pomohl do kabátu, a mladá žena vykročila ke dveřím.

Společnost v domě Trepteových

Když vyšla Henriette z domu nakladatele, vrhl jí řezavě studený vítr do obličeje malá zrníčka ledu. Rychle si přitiskla klobouk k hlavě a utáhla saténovou stuhu, která ho držela.

Stačilo několik kroků k sousedním dveřím, aby unikla chladu, větru a kroupám. Nebyla však schopná vrátit se do domu manželových rodičů s hněvem, zklamáním a vědomím, že by si Wilhelm a Carlotta dělali velké starosti, kdyby se dověděli, co říkal monsieur Parthey. Neohrozí i místo svého tchána na berlínské univerzitě, když se nepodřídí a nedodá cenzorům na znamení zdánlivé nápravy „hezký příběh“?

Zadumaně zamířila k dalšímu mostu přes řeku Sprévu, sevřela rukama zábradlí a nastavila obličej ledovým krupkám, jako by tak mohla ochladit i rozčilení ve svém nitru. Vítr rval cípy jejího kabátu a klobouk, který si raději přidržovala rukou.

Okolí mostu bylo skoro liduprázdné, jen v určité vzdálenosti viděla ševcovského učedníka s čepicí hluboko staženou do obličeje a párem vysokých bot pověšeným přes rameno. Šel patrně odevzdat hotové zboží svého mistra. Na protější straně řeky se kolébala s košem brambor žena oblečená v tlustých vlněných šátcích. Dva rackové se s hlasitým křikem hádali o něco k snědku.

Henriette se ve hvízdajícím větru rozčilovala nad tím, co právě vyslechla. Nejenže má napsat „něco hezkého“, čímž je myšleno úplně bezvýznamného. Vzkázali jí také, že je naprosto nevhodné, když se ženy – navíc mladé – opovažují psát knihy.

Po válce a všem tom strádání a ztrátách potřebují lidé zábavu a rozptýlení. Jistě, naději a konečně zase také normalitu, to je pochopitelné…

Jak ale může lidstvo po takové katastrofě žít dál, po válce, která zachvátila víc než jeden kontinent a stála miliony mrtvých, když se každý tváří, jako by se to nikdy nestalo?

Zradila by tím Maximiliana a všechny, kdo v těch hrozných letech přišli o život. Nejen vojáky, ale i bezpočet civilistů, kteří trpěli velkou bídou, byli okradeni a přišli o své domy a majetek, hladověli a zemřeli na tyfus, který přinesla vyčerpaná vojska.

Henriettiny prsty začaly být zanedlouho chladem ztuhlé, na vlasech a řasách se jí zachytily maličké ledové krystalky. Než se ale uchýlí do tepla domu, musí dovést své myšlenkové pochody do konce.

Dospěla k závěru, že manželovým rodičům zatím neřekne, co jí monsieur Parthey sdělil. Nechtěla, aby se strachovali. Možná ta nepříjemná záležitost vyšumí, protože cenzoři nebudou brát mladou matku vážně a brzo na ni zapomenou. Neměla by se přece jen vzdát literárních ambic a hrát na klavír a vyšívat, jak navrhovali Trepteovi? Aby uchránila je a nakladatele neštěstí?

Henriette odvrátila pohled od líně tekoucí Sprévy, v níž plavaly zbytky dřevěné bedny a nakousnuté jablko, a zamířila zpátky k domu Trepteových. Uchýlí se do svého pokoje a bude přemýšlet o slovech monsieur Partheyho.

Nedostala k tomu ale příležitost.

Carlotta ji už vyhlížela z okna a energicky na ni mávala, aby si pospíšila.

Vmžiku byla u dveří, vtáhla neteř dovnitř a zahrnula ji výčitkami.

„Kde jsi byla, ještě k tomu za takového počasí? Ruce máš úplně ledové! A vlasy mokré a rozcuchané! Proboha, jak tě máme řádně upravit, než přijdou hosté? Dorazí za necelé dvě hodiny!“

V mírných rozpacích ze své neupřímnosti ještě zamumlala: „Víš přece, jak je ten večírek pro Wilhelma důležitý…“

Strčila Jette do jejího pokoje a začala volat Änni, aby pomohla snaše s obléknutím šněrovačky a šatů a nahřála želízko na vlasy. O účes se chtěla postarat sama Carlotta, která už byla převlečená a dokonale učesaná.

Henriettiny nejlepší šaty, světle modré s krajkami šeříkové barvy, ležely pečlivě vyžehlené přes postel. Na toaletním stolku byly připravené dlouhé bílé rukavice, punčochy a stříbrný šperk s ametysty – dárek od strýce a tety z Freibergu, rodinný šperk Gerlachových.

Henriette snášela trpně a mlčky Carlottin a Änniin příval slov, když jí služebná sušila ručníkem vlasy, šněrovala ji do korzetu a pomáhala jí do slavnostních šatů. Bylo beznadějné chtít přemýšlet o rozhovoru s monsieur Partheym, když ty dvě kolem ní s neustálým povídáním pobíhaly.

Henriette měla pocit, jako by ji táhly do jiného světa, pryč od dramatických událostí, o nichž psala, a naplňovaly ji banalitami: jestli je želízko dostatečně horké pro natočení loken, kde jsou vlásenky, zda hedvábné květiny sedí ve vlasech dost pevně…

Má se její život v budoucnu točit jen kolem toho?

Byla z venku tak vymrzlá, že ji teplo pokoje a neustálé tlachání obou žen uspávalo. Navíc pociťovala od Maximilianova úmrtí trvale únavu. Její myšlenky se ztrácely v nicotě, zatímco domem se linuly lákavé vůně pečeného masa a sladkostí.

„Dovol, abych se podívala, drahoušku,“ pronesla Carlotta nakonec. Vytáhla Henriette na nohy, popadla ji za ramena, otočila ji k sobě a přimhouřenýma očima si prohlížela výsledek svého snažení.

„To půjde,“ prohlásila spokojeně a tu a tam ještě načechrala nějakou loknu. Trhla sebou, když se dole u domovního vchodu rozezněl zvonek.

„Přicházejí! Počkej v salonu, představím tě tam hostům.“

Henriette přikývla a připravovala se v duchu na několik hodin zdvořilé konverzace s šedovlasými kolegy svého tchána. Kvůli němu se ukáže ze své nejlepší stránky. Bude předstírat pozornost a zájem, přestože v jejím nitru všechno umřelo.

O dvě hodiny později, když Trepteovi a jejich hosté pojídali dezert, báječný citronový parfait, si Henriette už dávno kladla otázku, co tu vlastně dělá. Přála si odejít od té stále hlučnější společnosti na nějaké tiché místo. Především chtěla do své postele, kde by se schovala mezi polštáři a pokrývkami a nic neviděla a neslyšela.

Hosté jejího tchána se sice výborně vyznali v právní vědě a probírali už od předkrmu různé juristické novinky a sporné případy, ale dělalo jim potíže učinit tématem předmět všeobecného zájmu.

Carlotta se na svého muže v nestřežených okamžicích stále znovu vyčítavě dívala. Henriette byla přesvědčená, že se nudí stejně jako ona. Nikdy by ji nenapadlo, že tchyně chce pokárat manžela za očividně nesprávné hodnocení potenciálních kandidátů manželství pro inteligentní mladou vdovu.

Wilhelm po manželce šlehl v těch momentech pokaždé pohledem, aby jí připomněl své argumenty. Každý z těchto mužů má dobrý příjem a vyhlídku na vysoké postavení ve státní službě, což by Henriette poskytlo ochranu a bezpečí.

Na večírek se dostavili upovídaný starší právník se svou starou matkou, pronikavě se hihňající matronou s nahoru vyčesanými šedivými vlasy ozdobenými krajkovou stuhou, a čtyři muži, jimž její tchán patrně předpovídal slibnou kariéru na univerzitě.

Ve Freibergu, jak Henriette věděla z vyprávění svých příbuzných, kteří tam žili, bylo také běžné, že učenci saské královské báňské akademie zvali studenty a asistenty ke stolu, aby vedli odborné debaty a podporovali smysl pro společenství.

Pokud je ten večírek pro rodiče jejího manžela tak důležitý, měla by se sebrat a konverzovat.

Seděla tedy už dvě hodiny u stolu, přikyvovala nalevo napravo, jako by sledovala rozhovor, ukázala tu a tam přívětivý úsměv, který se jí podařilo nasadit, a příležitostně pronesla „Ach, opravdu?“ nebo „Neříkejte!“, aby předstírala zájem. Ve skutečnosti ale byla stále apatičtější a její obličej ztuhl v masku.

Zpočátku ji muži zčásti zkušeně, zčásti nemotorně zahrnovali komplimenty, co se týče jejího vzhledu, šatů a ozdoby ve vlasech. Od chvíle, kdy usedli ke stolu, byla ale řeč už jen o věcech, které kolem Henriette prošuměly.

„Copak neumí mladí muži mluvit o ničem jiném než o právní vědě?“ postěžovala si stará madame Stieglitzová poté, co do posledního zbytku vyškrábala misku s dezertem. „Když máme u stolu šarmantní hostitelku a její překrásnou snachu, které jsou pravděpodobně k smrti znuděné všemi těmi paragrafy.“

Vyčítavě se podívala na přítomné.

„Madame, myslím, že mluvím jménem svých kolegů, když se doznám k vině,“ ozval se mladík s dopředu vyčnívajícími zuby jménem Isidor sedící po Henriettině pravé ruce, který se k ní v tu chvíli otočil.

„Promiňte, drahá Henriette. Dlužíme vám a naší ctěné hostitelce víc pozornosti. Jak to napsal Schiller? Važte si žen. Pletou a tkají nebeské růže do pozemského života.“

Henriette se na něho zmateně podívala, pak vrhla pohled na Carlottu, které zacukal koutek úst, jako by se chtěla rozesmát nahlas. Držela se, aby také nevyprskla smíchy.

Se zdůrazněnou přívětivostí naklonila hlavu ke svému sousedovi a jemně ho opravila: „Vplétají a vetkávají… Schiller určitě neměl před očima ruční práce. Myslel to obrazně.“

Isidor se zarazil.

„Obrazně? Jste si tím jistá?“

Carlotta sáhla po ubrousku. Údajně kvůli osušení úst, ve skutečnosti proto, aby skryla smích.

„Jsem si naprosto jistá,“ prohlásila Henriette a pomyslela si: Nevydržím to už ani minutu.

Wilhelm Trepte patrně uhodl její myšlenky a rozhodl se ukončit trapnou scénu a narůstající nudu u stolu dřív, než se ženy jeho rodiny hostovi otevřeně vysmějí.

Energicky odložil ubrousek a navrhl: „Pojďme si do salonu vypít kávu. Můžeme i trochu muzicírovat.“

Dámy s úlevou přijaly pomoc při vstávání a zamířily do sousední místnosti. Henriette a Carlotta kráčely vedle sebe. Vyměnily si pohledy plné pochopení.

„Přinesl jsem noty, výtahy z Beethovenových nejnovějších skladeb, které právě vyšly,“ pronesl v salonu další mladý muž, bledý a zatím nepříliš hovorný. Vytáhl pár srolovaných listů a vybízivě je podal Henriette. „Jsou to variace pro čtyři ruce. Možná bychom mohli spolu…?“

„To se, prosím, zeptejte madame Trepteové. Nejsem zdaleka tak dobrá, abych mohla hrát z listu, natož pak Beethovena,“ odpověděla Henriette.

Byla to pravda. Její hra se sice během pobytu u Trepteových zlepšila, protože ji Carlotta nabádala, aby cvičila, ale ona se pořád ještě považovala za velice bídnou hudební amatérku. Jejím řemeslem byla slova, nikoli noty.

Navíc se nechtěla předvádět jako kůň na přehlídce. Stejně z toho vyjdou jen žalostné melodie. Ráda by ale naslouchala Carlottě. Už proto, aby unikla banálnímu tlachání.

Po hudebním příspěvku navrhla skoro nesnesitelně dobře naladěná madame Stieglitzová, že zhotoví výstřižky přítomných. Ukázalo se, že je na to stará dáma opravdu šikovná. Její první portrét vystřižený z černého papíru – Carlotta z profilu – vyvolal upřímně míněné komplimenty.

Bylo rozhodnuto, že se všichni přítomní nechají jeden po druhém za pomoci nůžek portrétovat. Henriette se tak naskytla příležitost poodejít ke krbu, zatímco ostatní obklopili potěšenou madame Stieglitzovou, aby sledovali, jak profil mladého pianisty nabývá dovednými střihy na obrysu, a nešetřili chválou.

Jette hleděla k oknu, přestože se ve tmě, která venku panovala, nedalo už nic rozeznat. Měla pocit, že postrádá jakoukoli myšlenku. Kdyby tak mohla z toho večírku uniknout! Byla unavená, nekonečně unavená, a znechucená předstíraným veselím společnosti.

Vůbec si nevšimla, že k ní přichází jeden z mladých mužů šikovně balancující moka šálkem na talířku.

„Je vám chladno?“ zeptal se ustaraně a ukázal na oheň v krbu. „Že si necháte ujít, jak nám madame Stieglitzová libovolně přiděluje římské profily nebo bachraté nosy?“

„Trochu,“ odpověděla a obávala se, že znovu uslyší neobratné lichotky kvůli svým krásným, ale z tenkého mušelínu ušitým šatům.

Mladý muž s tmavými vlasy a dlouhými kotletami, jak předepisovala móda – vzpomněla si, že se představil jako Ludwig – se však starostlivě zeptal: „Mám vám přinést teplý šál?“

Už se rozhlížel a ukázal na štólu krémové barvy ležící na křesle, kterou měla Henriette před jídlem.

„Děkuji, nebude to ale nutné. Už je to dobré,“ odmítla přívětivě. Stát u krbu s šálem lemovaným třásněmi nebylo bezpečné. Šlehající plameny po něm mohly snadno sáhnout.

„Tak vám donesu kávu,“ navrhl, odložil svůj nápoj na krbovou římsu, zamířil k servírovacímu stolku a přinesl jí šálek, z něhož se ještě kouřilo.

Když se k ní mladík vracel, zrekapitulovala rychle, co o něm ví, protože se od ní bude očekávat zdvořilá konverzace. Seděl u stolu proti ní a mluvil jen málo. Jestli se nemýlí, začal vyšší úřednickou kariéru.

Poděkovala mu za čerstvou moka, nasála vůni a napila se.

„Sloužil jste patrně za války v pruských svobodných sborech, když vás tady přijali do státní služby,“ prohodila, aniž pomyslela na to, že by mohl považovat za netaktní, že zavedla řeč na válku. Neupozorňoval ji ráno monsieur Parthey důrazně, že už lidé nechtějí o válce slyšet a touží se bavit?

Proto dodala rychle a upřímně sklíčeně: „Promiňte, nechci na vás dotírat otázkami, které vám mohou připadat nevhodné.“

Ludwig se znovu napil ze svého šálku a postavil ho zpátky na krbovou římsu.

„V žádném případě,“ ujistil ji přívětivě. „Ano, byl jsem jako dobrovolník v pruské armádě. Pokud se ale domníváte, že patřím k hrdinům slavné dobrovolnické jednotky Lützow,“ – na tom místě zvlnil jeho ústa maličký, skoro sarkastický úsměv – „musím vás bohužel zklamat. Patřil jsem k méně známému, ale velice úspěšnému komandu. Měl jsem čest sloužit pod velením rytmistra Colomba.“

Henriette se uprostřed pohybu zastavila, užasle se na něho podívala a byla najednou bdělá, jak tomu už dlouho nebylo.

„Opravdu? Můj blízký přítel patřil taky k tomu sboru. Neznáte ho náhodou?“

„Jak zní jeho jméno?“ zeptal se Ludwig živě.

„Felix Zeidler, student báňské školy ve Freibergu. Ošetřovali jsme tam spolu pruské raněné, než se přihlásil jako dobrovolník. Ve skutečnosti ale pocházel z anhaltského Köthenu.“

„Volontér Zeidler?“ zvolal její společník překvapeně a zeširoka se usmál. „S kudrnatými vlasy a brýlemi? A vynikajícím smyslem pro koně?“

„Vy ho znáte?“ zeptala se Henriette potěšeně.

„Samozřejmě. Dobrý chlap. Varoval nás, když se k nám ze tří stran blížil nepřítel, přestože byl raněný a stěží se držel v sedle. To, že jsme nebyli povražděni, jako dobrovolníci ze sboru Lützow pár dní předtím u Lipska, je i jeho zásluha.“

„O tom jsem nevěděla,“ žasla Henriette. „Pochyboval, jestli se vůbec hodí pro vojenský život. Vyrostl v hřebčíně rodičů, proto ten jeho cit pro koně.“

„Nevíte, co se s ním stalo? Za vojenského příměří jsme se ztratili z očí. Zeidler si musel vyléčit zranění. Přišel o dva prsty pravé ruky.“

„Ukončil studium ve Freibergu a odešel ke sboru Yorck, když začala velká bitva u Lipska.“

„Och, sbor Yorck… Ten utrpěl na severu Lipska zlé ztráty, přišel o třetinu mužů,“ pronesl Ludwig stísněně. „Doufám, že přežil.“

„Ano. Byl u Blücherova přechodu Rýna a zúčastnil se bojů o Paříž,“ vyprávěla Henriette stále živěji. „Bydlí dokonce tady v Berlíně, pokud je mi známo. Ve svém posledním dopise mi napsal, že chce pracovat v zařízení, kde se pečuje o koně zraněné nebo zmrzačené ve válce.“

Ludwig se usmál. „To na něho vypadá. Trpí se zvířaty. Mnohá utrpěla nejen tělesné zranění, ale prostě… se zbláznila, pokud se to tak dá o koni říct. Setkala jste se s ním tady v Berlíně?“

„Ne. Od toho dopisu, o kterém jsem se zmínila, jsem o něm neslyšela.“

Henriette zamlčela, proč se Felix vyhýbal dalšímu setkání, přestože ho považovala za dobrého přítele. Prožili toho spolu hodně, stálo mezi nimi však nevyřčené. A mnohé, v čem by Felixovi ráda odporovala.

„Neznáte jeho adresu? Nebo ne, nenamáhejte se jejím hledáním. Vím, kde se nachází to zařízení. Určitě ho tam najdu,“ prohlásil Ludwig energicky.

Wilhelm Trepte na druhé straně salonu výmluvně kývl na svou ženu.

„Vidíš, já to věděl! Tak živě nevypadala od chvíle, kdy…“

Zmlkl. Carlotta bude vědět, co má na mysli. Nechtěl to vyslovit, dotknout se té rány. „V hloubi duše jsem doufal, že ji jeden z těch mladíků vytrhne z jejího žalu. Mám z toho velkou radost. Nutně se musíme postarat, aby se ti dva znovu setkali. Možná na večírku s tancem?“

Carlotta si tiše povzdechla a plna bolesti se na něho podívala.

„Proboha, Wilhelme. Copak neslyšíš, o čem tak rozčileně mluví? O válce! Nechtěli jsme ji právě od toho odvést? Ztratila svého muže. My ztratili syna. Všechny naše syny…“

Vytáhla z rukávu kapesník a pod záminkou rychle odešla, aby nikdo neviděl její slzy.

Zlé probuzení

Tu noc nemohla Henriette usnout. Když hosté odešli, ležela celou věčnost beze spánku, upírala ve tmě pohled na strop pokoje a přemýšlela. Rozhovor s Ludwigem Kiehnem v ní rozvířil mnoho vzpomínek. A dohoda manželových rodičů s přítomnými, že se příště sejdou ve větším salonu Pod lipami, ji přiměla k úvahám, jestli se má nechat od Ludwiga odvést k tanci. Jestli nepropukne v pláč, protože si vzpomene na jediný bál, který měla možnost s Maximilianem navštívit. Ne, patrně to nezvládne. Jak má tancovat, když v ní všechna bezstarostnost po Maximilianově skonu zemřela?

Najednou probudilo obyvatele domu číslo dvanáct v Brüderstraße hrubé a vytrvalé bušení. Henriette sebou trhla a polekaně se posadila. Den ještě ani pořádně nezačal, jak zjistila pohledem k oknu.

Zezdola zahřměl hlasitý, rozkazovačný hlas: „Policie! Otevřete! Okamžitě!“

Rychle odhodila peřinu, natáhla si župan, přes ramena přehodila šátek a stočila si vlasy, spletené na noc do copu, na šíji v uzel. Ustaraný pohled na Maxe, který kvůli rámusu tiše pofňukával, jí prozradil, že znovu usnul, zatímco dole policista pořád ještě bušil do dveří.

V chodbě narazila na Wilhelma a Carlottu Trepteovy. I oni měli přes noční prádlo oblečené župany. Vypadali stejně překvapeně a znepokojeně jako ona.

Spěchali společně dolů. U vchodových dveří čekala služebná Änni, která byla jako jediná kompletně oblečená, protože už začala zatápět v kachlových kamnech a sporáku. Se svíčkou v ruce se ustrašeně a tázavě dívala na pána domu, zatímco za dveřmi se hlas nepřestával hlučně dožadovat vstupu.

Wilhelm Trepte dal služce znamení, aby otevřela, a okamžitě se ochranitelsky postavil před manželku a snachu.

Carlotta a Henriette si stouply dva kroky za něho a vrhaly na sebe bázlivé pohledy.

Ve dveřích stáli dva muži, oba spíš menší postavy, ale s hrdě vypjatou hrudí, zcela prostoupeni svěřenou mocí. Henriette znala moc dobře takové náfuky. Chování této dvojice ji ale hluboce znepokojilo.

„Bydlí tu jistá Henriette Trepteová?“ zeptal se starší skřípavým hlasem. Měl povislé tváře a hluboko posazená prasečí očka, z nichž mluvil neskrývaný triumf.

Jeho mladší průvodce nosil bojovný knír, jehož konce si s velkou pečlivostí a spoustou pomády kroutil nahoru.

„Kdo jste a co vás sem přivádí v tak časnou hodinu?“ zeptal se Wilhelm Trepte zdvořile, ale rázně. Je právník. Nenechá se takhle přepadnout.

„Schack, policejní inspektor Diederich Schack,“ zavrčel starší a ukázal na svého společníka. „To je můj kolega Wuttke. Jsme tady z pověření policejního prezidenta. Jste Henriette Trepteová?“ zeptal se a pochmurně se díval na mladou ženu.

Henriette chtěla odpovědět kladně, ale její tchán ji předešel: „Proč to chcete vědět?“

Schack vytáhl listinu opatřenou pečetí a přidržel ji Wilhelmu Trepteovi před nosem.

„Je to nebezpečná buřička. S okamžitou platností je vyhoštěna z Pruska. Máte hodinu na zabalení, madame, pak vás deportujeme přes zemskou hranici do Saska. Kočár je už připravený.“

Henriette na něho ohromeně zírala, neschopná říct jediné slovo. Otevřenými dveřmi vnikl do chodby mrazivý chlad, kvůli němuž po Schackově oznámení ještě víc ztuhla.

Carlotta zděšeně vykřikla, manžel jí však silně stiskl ruku, aby jí dal na srozuměnou, že má zachovat klid.

„Musí jít o omyl,“ pronesl Wilhelm Trepte co nejklidněji. „Moje snacha je mladá matka a vdova, vdova po pruském gardovém důstojníkovi. Já jsem profesor na právnické fakultě univerzity založené Jeho královským Veličenstvem. Dovolte, abych si ten papír přečetl. Jsem si jistý, že tu záležitost rychle vyjasníme.“

Mezitím přispěchali i sluha Paul a hospodyně Bellefleurová, oba kompletně oblečení. Paní Bellefleurová budila dojem, že ještě vůbec neulehla ke spánku, tak bezchybné byly její šaty a účes, zatímco obličej vyjadřoval hluboké opovržení nad chováním obou policistů, navíc v tak nevhodnou dobu.

„Ukázalo se, že nebyla hodna být ženou pruského důstojníka!“ vybafl Schack. „Není snad pravda, madame, že jste napsala a nabídla nakladatelství svatého Mikuláše traktát o svých údajných zážitcích z války, ve kterém jste znevažovala Jeho Veličenstvo, našeho krále?“

Wilhelm Trepte naznačil Henriette, aby mlčela, a znovu požádal, aby si směl rozkaz k deportaci přečíst.

Schack držel papír oběma rukama, právník tedy vyndal z kapsy županu brýle a sklonil se k listině. Když ji prostudoval, napřímil se.

„Obvinění je nepravdivé nebo přinejmenším silně přehnané,“ odporoval rázně a obrátil se přímo na Schacka. „Dopřejete nám odklad, když se za snachu zaručím a využijeme dne k vyjasnění toho nedorozumění?“

Inspektor s požitkem opáčil: „Vaše právnické kličky vám tu nepomohou, pane profesore. Moje rozkazy jsou jednoznačné: za hodinu odvézt buřičskou osobu. Čas běží.“

A při tom prudce mával papírem s pečetí před nosem Wilhelma Trepteho.

Právník si unaveně promnul čelo, tiše si povzdechl a sdělil ženám: „Samozřejmě to může být omyl a já osobně vznesu na policejním prezidiu protest, bohužel to nikterak neruší rozkaz k deportaci.“

Všichni obyvatelé domu na něho vyděšeně hleděli.

„To přece není…,“ začala Carlotta, ale Wilhelm ji přerušil, aby se i ona nedostala do problémů, a řekl Henriette: „Je mi to líto. Využiju všech právních prostředků, které mám k dispozici, abych obvinění vyvrátil a co nejrychleji tě přivezl zpátky. Momentálně ale platí tento dokument. Musíme balit.“

Henriette měla pocit, že se pod ní houpe podlaha.

Tchán ji opět předešel.

Se zdůrazněnou zdvořilostí se obrátil na inspektora s povislými tvářemi: „Má malé dítě, sotva starší než jeden rok. Nemůžete aspoň s ohledem na mého vnuka trochu zmírnit podmínky?“

„Na to měla myslet, než začala hanobit Jeho královské Veličenstvo,“ poučil ho s potěšením policejní úředník Schack. „Měla se starat o dítě a najít si muže, který by na ni dohlížel, místo aby skládala buřičské a zmatené pamflety.“ Mohl teď pokárat nejen troufalou ženskou, ale i odkázat do příslušných mezí univerzitního profesora. Jaký to skvělý den!

Henriette byla pořád ještě úplně ztuhlá. K jejímu zděšení pozval Wilhelm Trepte policejní úředníky dokonce dál.

„Zaveď pány do salonu!“ přikázal Änni. „Paní Bellefleurová vám přinese kávu, zatímco se budeme náležitě oblékat a balit.“

Hospodyně neřekla ani slovo, její obličej však jasně vyjadřoval, jak je jí proti mysli, že musí hostit ty dva vetřelce, kteří přinášejí rodině další neštěstí.

Netrpěli už Trepteovi dost? Ztratili ve válce všechny tři syny. A teď má upadnout do bídy i jediná snacha. Henriette, ta chudinka, která zažila ve válečných letech tolik hrozného. A co bude s malým Maxem?

Když vedla hospodyně policejní inspektory do domu, chytila Carlotta svého muže za zápěstí.

„Ty chceš ty dva nafoukané darebáky ještě hostit? V našem salonu?“ zasyčela s pracně zadržovaným hněvem.

„Jsou to namyšlení darebáci, ale mají nad námi moc,“ odpověděl potichu. „Musím vytvořit uvolněnou atmosféru, aby přistoupili na mé návrhy. Nemůžu sice zabránit deportaci ubohé Henriette, chci pro ni ale vyjednat nějaké úlevy. Přece si vážně nemyslíš, že ji nechám nastoupit samotnou s těmi odpornými chlapy do kočáru a odvézt do nejistoty?“

Strčil svou ženu a snachu do Henriettina pokoje a přivolal služebnou.

Wilhelm Trepte za sebou pečlivě zavřel dveře pokoje, ve kterém se vynořil z postýlky rozespalý Max s rozcuchanými vlasy.

Henriette si chlapečka mlčky posadila na paži a přitiskla ho k sobě. Opravdu ji během hodiny vyženou s dítětem ven do zimy? Vykážou ze země?

Wilhelm vysvětlil zaraženým ženám: „Nemohu deportaci v tuto chvíli zabránit, můžu jen dodatečně zařídit, aby byla zrušena. To ale nějakou dobu potrvá. Uděláme tedy následující: Začněte balit, nejnutnější na pár dní, vše, co potřebuješ pro Maxe. Hodně teplých věcí, v kočáru bude velké chladno. Neboj se, Henriette, nenechám tebe a malého Maxe samotné s těmi chlapy. Änni, ty pomáhej při balení. A vyřiď kuchařce, aby naplnila koš proviantem. Já půjdu zatím do salonu a vyjednám s policisty, že doprovodím Henriette s Maxem do Lipska. Poprosím tvého freiberského strýce, aby tě tam vyzvedl. Když napíšu monsieur Gerlachovi hned, dorazí k němu moje zpráva jízdní poštou v nejlepším případě dřív, než dojedeme do Lipska. Tam se ubytujeme a počkáme na něho.“

„Opravdu neexistuje jiná možnost? A jak chceš přimět ty chlapy, aby souhlasili s tvým plánem?“ bědovala Carlotta.

„Nezbývá mi než je podplatit,“ odvětil Wilhelm klidně. „Samozřejmě ne tak, aby to vypadalo jako úplatek, jinak bychom si vykoledovali žalobu.“

„Buď opatrný!“ řekla Carlotta a začala lomit rukama.

Jakmile však její muž opustil pokoj, převzala energicky vládu, aby rychle zabalila a nezapomněla na nic důležitého. Jízda drožkou bude trvat jeden až dva dny podle toho, jestli pánové od policie dovolí v půli cesty přenocování v poštovní stanici. A listopad je chladný a bouřlivý. Potřebují tedy nejen teplé oblečení, kabáty a vlněné šály, ale i deky a ohřívací pánve na nohy.

Než kompletně oblečený Wilhelm Trepte vstoupil do salonu, v němž popíjeli policejní úředníci kávu, poručil sloužícímu Paulovi, aby čekal přede dveřmi. Za okamžik ho zavolá a pověří důležitou a spěšnou posílkou.

„Udělám všechno, když tím pomůžeme madame Henriette,“ prohlásil hubený Paul. „Nejraději bych ty chlapy vyhodil.“

Wilhelm by to sice udělal taky rád, ale musel s těmi dvěma zacházet jinak. Nutil se proto ke klidu a zdvořilosti, když vstoupil do pokoje.

„Doufám, že se vám sedí pohodlně. Nechcete, abych vám nechal přinést pár chlebů s máslem? Určitě jste tak časně ještě nesnídali,“ obrátil se na Schacka a Wuttkeho.

Schack na něho pohlédl přes okraj šálku přísným pohledem. „To nám nebrání v plnění našich povinností.“

Demonstrativně vytáhl kapesní hodinky, otevřel víko a prohlásil: „Čas letí. Čtvrthodina už uplynula.“

„Pochopitelně vám nezbraňujeme ve vykonání rozkazu, pánové. Jsem právník. Nikdo nezná význam takového dokumentu lépe. Už se balí.“

Wilhelm Trepte se vydal ke dveřím, poslal Paula se vzkazem do kuchyně a přikázal mu, aby se hned vrátil. Pak usedl do lenošky a namířil pohled na inspektora, který vedl slovo. Muž propletl ruce na břiše, které málem odstřelovalo knoflíky z vesty.

„Moje snacha se podrobí nařízení a bez námitek vás doprovodí. Vzhledem k její křehkosti, chladu a malému dítěti, synovi důstojníka pruské gardy, který padl za vlast, vám chci něco navrhnout.“

Policejní úředníci se na něho triumfálně dívali, očividně odhodlaní návrh odmítnout.

„Rád bych ji a vnuka doprovodil a v Lipsku, za prusko-saskou hranicí, je předal saským příbuzným. Nechcete přece vysadit tak mladou ženu samotnou na hranici.“

„Tak zní naše rozkazy,“ zabručel Schack s předstíranou lítostí. „I kdybychom chtěli, nejsme přece žádní nelidové… Nemůžeme přepravovat další soukromou osobu – tedy vás – na náklady státu.“

„Samozřejmě že ne,“ přitakal Wilhelm Trepte okamžitě. „Objednal bych na své náklady druhý kočár. Kdybyste cestovali s mou snachou a neklidným dítětem, které se musí převinovat a krmit, měli byste v povoze stejně nedostatek prostoru.“

Protože policisté mlčeli a čekali na další podrobnosti, poznal, že to, co svými slovy zasel, nese ovoce. Oba totiž znechuceni představou, že budou muset během dlouhé jízdy snášet fňukání batolete a pronikavý pach mokrých plen, nevědomky pokrčili nos.

„Pokud nám laskavě poskytnete další hodinu do odjezdu, najmu okamžitě druhý kočár. Když budu provázet snachu a dítě, ušetřím vás značných nepříjemností. Můžeme na noc zastavit ve Wittenbergu, v polovině cesty, jak je běžné u normálních drožek. Uhradím za vás pochopitelně jídlo, nocleh i všechna ostatní vydání.“

Diederich Schack se pokusil v křesle vytáhnout a zeptal se přísně: „Chcete nás snad podplatit?“

Trepte se zatvářil rozhořčeně. „Pochopitelně že ne! Jak jste na to přišel? Jsem profesor právní vědy a řídím se zákonem. Chtěl jsem vám jen zaplatit zvýšené výdaje, protože ty nechcete a nesmíte účtovat státu.“

Odkašlal si a dodal tlumeným hlasem: „Pořád ještě jsem přesvědčený, že jde o omyl, což hned po svém návratu prověřím. Texty mé snachy se přece líbí i princezně Luise Pruské, kněžně z Radziwillu.“

„Princezně z Radziw-w-w-?“

Ta novina byla pro horlivého Schacka jednoznačně nepříjemným překvapením. Nervózně si zajel prsty pod límec, jako by mu začal být příliš těsný. Jestli se z té záležitosti opravdu vyklube omyl, může to mít nepříjemný dopad na jeho kariéru. Navíc se mu velice zamlouvala myšlenka na větší pohodlí na cestě. Drkotat se celé dny v kočáru po špatných silnicích není žádné potěšení, natož pak v sychravém listopadu. Nedůvěřivě se podíval na Wuttkeho, jestli ho u nadřízených neočerní, zdálo se však, že muž s knírem uvažuje podobně jako on.

„Když zaplatíte všechny zvýšené náklady… No dobře, dovolíme, abyste nás provázel. Jak jsem řekl, člověk není žádný nelida. Ale to, co chcete podniknout potom, nic nepřinese. Stát se nikdy nemýlí,“ zabručel Schack.

Wilhelm Trepte se z opatrnosti zřekl jakýchkoli diskuzí a zavolal Paula dovnitř.

„Běž, jak nejrychleji můžeš, k Henochovu povoznictví a objednej drožku do Lipska s přenocováním ve Wittenbergu a zpátky. Ať sem hned přijede!“ přikázal mladíkovi a vtiskl mu do ruky peněženku.

Pan Moses Henoch obdržel teprve nedávno povolení otevřít si s koňským handlířem v Berlíně podnik na pronájem drožek a kočárů. Musel mít připraveno nejméně osmdesát vozů. Byl to velký pokrok v dopravě v pruském hlavním městě, které mělo skoro dvě stě tisíc obyvatel.

„Pospěš si!“ nabádal Trepte chlapce. „Po návratu mi sbalíš zavazadlo na čtyři dny. A odešleš dva dopisy.“

Paul přikývl, vrhl na oba inspektory pomstychtivý pohled a odběhl.

„Těší mě, že jsme se dohodli,“ řekl Trepte s úlevou, nechal vstoupit paní Bellefleurovou s talířem obložených chlebů a zamířil k sekretáři, aby napsal dopis Henriettinu strýci Friedrichu Gerlachovi do Freibergu, informoval ho o tíživé situaci a požádal, aby přijel do Lipska vyzvednout svou neteř a malého Maxe.

Pak sepsal stručnou zprávu pro univerzitu, že bude z vážných důvodů nejméně čtyři dny pryč. Přednášky může zatím převzít monsieur Stieglitz.

Rychlé kroky na schodech, bouchání dveřmi a výkřiky vypovídaly o tom, že se v domě konají přípravy pro nečekaný odjezd – pro Henriettino vyhoštění.

Právník slyšel přes dveře plakat vnuka, který protestoval, že ho matka vytáhla tak časně z postýlky a teple ho obléká.

Vešla znovu hospodyně Bellefleurová – bohudíky za její svědomitost a neochvějnost dokonce i v krizových situacích! – a nabídla se, že sbalí cestovní zavazadlo svému pánovi. Nejnutnější pro Henriette a Maxe budou mít s madame Trepteovou za okamžik připravené.

Právník složil dopisy a zapečetil je. Slyšel, že před dům přijel s rachocením a cvakáním kopyt povoz. Paul zaklepal, oznámil splnění úkolu a vpustil dovnitř kočího, který se zajímal o podrobnosti cesty.

Trepte podal sluhovi dopisy. „Tenhle odevzdej okamžitě jízdní poště. Doufám, že odjede hned ráno. A druhý odnes na univerzitu.“

Paul přikývl a znovu odběhl.

Uplynulo dalších třicet minut, než paní Bellefleurová oznámila, že je vše zabaleno a připraveno.

Vstoupila Henriette bílá jako křída, přes kabát ovinutý teplý šál, na ruce posazeného zachumlaného synka. Následovala ji rozrušená Carlotta.

„To musí být omyl. Přece nemůžete tu mladou ženu s dítětem vyhnat z našeho domu, z naší země!“ zkusila znovu apelovat na policisty, než jí v tom mohl její muž zabránit.

Wilhelm jí chlácholivě položil ruku na paži. „Postarám se, aby Henriette a náš vnuk bezpečně přečkali cestu,“ slíbil. „Pak uvidíme, co bude dál.“

„Sama princezna z Radziwillu…,“ chtěla uvést i ona, manžel jí však jemně stiskl paži a varovným pohledem ji umlčel.

„Přisuzujete té v Prusku nežádoucí osobě význam, jaký nemůže mít!“ řekl inspektor pohrdavě Carlottě a odfrkl si. Poté upřel pohled na Henriette.

„Kdyby bylo po mém, přinutil bych vás, abyste ten svůj paskvil vlastnoručně spálila, hned tady v tomto krbu. Policejní prezident ale trvá na tom, že si vaše zmatené traktáty schová jako důkaz. Pro případ, že by vás napadlo znovu se objevit na pruském území.“

Schack samolibě zafuněl. Povislé tváře se mu roztřásly. Wuttke si kroutil konce kníru.

Na cestě

Sousedé pochopitelně zaznamenali, že se v jejich ulici děje něco neobvyklého: pánovité bušení do dveří, než slunce pořádně vyšlo, a hned dva kočáry před domem, z nichž se do jednoho nakládala zavazadla. Zvědavě vyhlíželi z oken, někteří vyšli dokonce ven, aby se dověděli něco bližšího.

Wilhelm Trepte naléhal, aby rychle nastoupili.

Carlotta měla senzacechtivým sousedům uvést jako důvod neplánované cesty vážnou rodinnou záležitost v Sasku. A vyhledat monsieur Partheyho, aby ho mezi čtyřma očima dopodrobna informovala. Možná hrozí sankce i nakladateli.

Když Henriette se synáčkem na ruce vyšla z domu, měla pocit, že je znovu, jako už několikrát, vržena z jednoho života do druhého.

Beze slova splnila Schackovo nařízení a nasedla do většího z obou kočárů, který si najali u monsieur Henocha. Její tchán usedl vedle ní, Schack proti nim. Wuttke je bude v policejním voze následovat.

Kočí zabouchl dveře, usedl na kozlík a pobídl koně.

Povoz se dal s trhnutím do pohybu. Henriette se chtěla podívat z okna na lidi shromážděné před domem Trepteových, ten moment už ale minul.

Zavřela oči a položila si otázku, zda a kdy se sem vrátí.

A co řeknou strýc a teta ve Freibergu, až dostanou dopis Wilhelma Trepteho? Slyšela v duchu hořekování Johanny Gerlachové. Je kvůli ní v nebezpečí také monsieur Parthey? Možná dokonce i tchán? Mezi tím vším probleskla velice krátce vzpomínka na Ludwiga. Jak náhle se změnil její osud! Ještě včera večer s ním rozmlouvala a přemýšlela o dalším setkání.

Pak ji napadla jiná hrozná myšlenka, tak zlá, že sebou škubla a stiskla tchánovu paži. Wilhelm ji ale varoval pohledem, aby v Schackově přítomnosti nic neříkala.

V dalším přemítání jí zabránil malý Max, který byl nesnesitelný kvůli časnému probuzení a nechtěl sedět na jejím klíně.

Jeho počáteční nadšení z koní a jízdy v kočáru se rychle rozplynulo. Vrtěl se v náruči matky a fňukal. Henriette vyndala z košíku u svých nohou suchar a dala ho chlapci. Začal ho kousat a dal na chvíli pokoj. Zanedlouho si ale se změklým pečivem už jen hrál a mačkal ho mezi prstíky.

Henriette sklesle pomyslela na to, že má kabát už při prvních mílích této cesty umazaný. To byla ale momentálně její nejmenší starost. Jak má malého tak dlouho udržet v klidu, navíc pod nesouhlasným pohledem toho odporného inspektora s povislými tvářemi, který na ni s posměšným úšklebkem upírá zapadlé oči?

Rychle promrzla, přestože byla ke kabátu a teplým punčochám zabalená ještě do vlněných šál a na zápěstích měla nátepníky. V rukávníku si ruce ohřát nemohla, protože musela držet Maxe. Ten si začal zakrátko hlasitě stěžovat na její ledové prsty.

Horká voda v měděných ohřívacích lahvích brzo vychladla a při pohledu z okna ji dál mrazilo: šedivá obloha, holé stromy. Prudké nápory větru hnaly před sebou zvadlé listí a otřásaly kočárem.

Ke všemu ještě Max, po chvíli soustředěný, nasadil do sebe obrácený výraz, slyšitelně zasténal a výsledek jeho úsilí naplnil kočár pronikavým zápachem.

Co teď? Nemůže mu tady přece měnit plenky! Schack znechuceně zkřivil obličej.

Zdálo se, že tchána situace ve skrytu duše pobavila.

„Dovolte nám na příští poštovní stanici udělat malou zastávku, aby mohl být ten malér odstraněn,“ navrhl zdvořile s úplně vážným obličejem.

Inspektor očividně lavíroval mezi touhou udělit té vzpurné ženské lekci pruské podřízenosti a přání uniknout zápachu plen.

Se skřípajícími zuby souhlasil. Přitom byli teprve před Zehlendorfem. Myšlenky, že ještě dnes dorazí k hranici, se patrně musí vzdát. Přenocování ve Wittenbergu, běžné pro cesty drožkou mezi Berlínem a Lipskem, bylo nevyhnutelné.