KALIBR

Angela Marsonsová

Spletité lži

Případy Kim Stoneové

KALIBR

Přeložila Jana Kunová

TWISTED LIES

Copyright © Angela Marsons, 2021

First published in Great Britain in 2021 by Storyfire Ltd trading as Bookouture.

Translation © Jana Kunová, 2023

ISBN 978-80-242-9353-0

Obsah

Prolog

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Kapitola 28

Kapitola 29

Kapitola 30

Kapitola 31

Kapitola 32

Kapitola 33

Kapitola 34

Kapitola 35

Kapitola 36

Kapitola 37

Kapitola 38

Kapitola 39

Kapitola 40

Kapitola 41

Kapitola 42

Kapitola 43

Kapitola 44

Kapitola 45

Kapitola 46

Kapitola 47

Kapitola 48

Kapitola 49

Kapitola 50

Kapitola 51

Kapitola 52

Kapitola 53

Kapitola 54

Kapitola 55

Kapitola 56

Kapitola 57

Kapitola 58

Kapitola 59

Kapitola 60

Kapitola 61

Kapitola 62

Kapitola 63

Kapitola 64

Kapitola 65

Kapitola 66

Kapitola 67

Kapitola 68

Kapitola 69

Kapitola 70

Kapitola 71

Kapitola 72

Kapitola 73

Kapitola 74

Kapitola 75

Kapitola 76

Kapitola 77

Kapitola 78

Kapitola 79

Kapitola 80

Kapitola 81

Kapitola 82

Kapitola 83

Kapitola 84

Kapitola 85

Kapitola 86

Kapitola 87

Kapitola 88

Kapitola 89

Kapitola 90

Kapitola 91

Kapitola 92

Kapitola 93

Kapitola 94

Kapitola 95

Kapitola 96

Kapitola 97

Kapitola 98

Kapitola 99

Kapitola 100

Kapitola 101

Kapitola 102

Kapitola 103

Kapitola 104

Kapitola 105

Kapitola 106

Kapitola 107

Kapitola 108

PODĚKOVÁNÍ

Tuto knihu věnuji Normanu Forrestovi,

který nás stále, den za dnem ohromuje svou energií,

elánem a chutí žít a který se nikdy nenechá

zdeptat životem ani ztrátou.

Prolog

Místnost, v níž sedí, je jen kostka bez oken, vymalovaná v magnoliovém odstínu. V rohu vlevo ode dveří se dělá oblouček vlhkého fleku.

Jediná kovová židle ji tlačí zespoda do stehen. Na pohodlí není stavěná. Ocelový stůl je obyčejný, čtvercový, zůstaly na něm šmouhy, když ho někdo umyl. Víc už tady sice k vidění není, ale ona se stejně rozhlédne a srdce jí bije jako splašené, i když ví, že nic špatného neprovedla.

Jak dlouho tady bude? Kdo otevře zamčené dveře a přijde pro ni?

I když se v duchu ujišťuje, že je v bezpečí, stejně si v klíně pevně proplete prsty a žmoulá si ruce, aby z nich uvolnila nahromaděné napětí.

Vtom uslyší kroky, klíč v zámku a zhoupne se jí žaludek. Jímá ji úzkost, ale stejně tak se těší, až se dozví, co bude dál.

Vstoupí dva muži v džínách a polokošilích. Ani jednoho nezná. Nezamknou za sebou. Znamená to, že ji odsud konečně odvedou?

Těká mezi nimi očima, ale nic neříká.

Pod stolem si mačká ruce jako o život.

Jeden muž k ní přistoupí, ten druhý zůstane u dveří. Opře se o zeď a založí si ruce. Hlídá ty dveře pro případ, že by se pokusila utéct?

„Dejte mi svůj telefon,“ řekne ten, který přišel ke stolu.

Levá noha se jí bezděky maličko rozklepala.

„Je to v-vážně nutné?“ zeptá se a chvění jí vystoupá od nohy až k jazyku.

Všimne si pousmání, které muž ihned skryje za bezvýraznou masku.

Těší ho, že je nervózní.

Místo odpovědi natáhne ruku a nastaví dlaň.

Ten u dveří zívne. Buď je unavený, nebo se nudí. Kolikrát už tohle zažil?

Ona sáhne do zadní kapsy a vytáhne telefon. Zaváhá, jako by odevzdávala kus sebe.

V tom jednom jediném přístroji je spousta věcí, které potřebuje k životu: kontakty, fotky, sociální sítě, schůzky, upomínky.

„Vrátíte mi ho pak?“ zeptá se, snaží se vložit do svého tónu sebedůvěru.

Vezme jí mobil z ruky, vyndá z něj SIM kartu a hodí ho kolegovi. Ten ho chytí.

Nedělají to poprvé. Mají zaběhnutý postup.

Ten před ní pustí simku na zem a patou ji rozdrtí. Na betonu zůstane rozšlápnutá změť kovu a plastu.

Ona se slyšitelně zajíkne, když jí dojde, co právě zničil.

Muž se opře dlaněmi o stůl a nakloní se k ní blíž.

„Teď si musíte uvědomit, že život, jak jste ho znala, právě skončil.“

Kapitola 1

„Pane, to si ze mě děláte srandu?“ zeptala se Kim a pátrala v jeho výrazu po nějaké známce humoru.

V duchu tu otázku formulovala jinak: Nešlehl jste si náhodou piko?, a tak se jí vlastně maličko ulevilo, že její ústa to přetlumočila do výraziva vhodnějšího k oslovení jejího nadřízeného, šéfinspektora Woodwarda.

Úleva jí nevydržela dlouho, protože v jeho tváři nebylo po nějakém pobavení ani stopy.

„Ne, nedělám si srandu, Stoneová,“ odpověděl.

Kim byla v pokušení klesnout do židle, kterou jí občas nabídl, ale málokdy ji využila. Jeho prohlášení tentokrát zavdávalo dostatečný důvod.

Donutila se zůstat stát. Poslední naději upínala k tomu, že se třeba přeslechla.

„To ale musí být vtip, protože bych přísahala, že jste právě řekl, že jste dovolil Tracy Frostové, aby s námi strávila den, a to zcela jasně značí, že vám úplně hráb…“

„Dlužíme jí to, Stoneová,“ přerušil ji právě včas.

Ano, to věděla. Před pouhými pár týdny jim reportérka listu Dudley Star pomohla navázat kontakt s vrahem, který unesl šestiletého chlapce. Chápala, že se sluší jí za to nějak poděkovat.

„Fajn, tak já jí koupím kafe, pozvu ji na oběd. Můžete jí poslat kytku, ale dát jí na celý den neomezený přístup mezi nás, to je prostě…“

„Nebude neomezený. Celou dobu musí zůstat s vámi a Bryantem.“

„Jo, to nám moc pomůže,“ zabručela, protože jí zmařil fikaný plán posadit ji ke Stacey a nechat ji koukat, jak zařazuje do spisů policejní zprávy.

„Stoneová, musím vám připomínat, že díky její spolupráci zůstal jeden chlapeček naživu?“

Kim se snažila potlačit podráždění, které se jí štosovalo v břiše.

„Zas abychom nebyli nespravedliví, pane, my na tom máme taky nějakou tu zásluhu.“

„My to máme v popisu práce. Ona ne.“

Dobrá připomínka, ale ona ještě neskončila.

„Ale představte si, jaký článek asi napíše. Může vážně poškodit obraz a pověst…“

„Stoneová, může napsat jen o tom, co uvidí, a proto na vás zcela spoléhám, že nás předvedete jako výkonné, soucitné profesionály.“

„Opravdu?“ odtušila Kim zaskočeně. Možná by měla poslat Frostovou do terénu jen s Bryantem.

„A domluvil jsem se s jejím šéfredaktorem, že článek dostanu k nahlédnutí, než ho uveřejní.“

Samozřejmě. Měla vědět, že by neponechal čistě jen na Frostové, co otisknou. A protože to bude mít osobně pod kontrolou, připravil ji o poslední námitku.

Střelila pohledem po antistresovém míčku, který ležel vedle jeho podložky s myší. Sem tam ho v její přítomnosti využil, ale už ne tak často jako dřív.

„Vemte si ho,“ vybídl ji, když viděl, kam se dívá. „Bude to zajímavý den.“

„Proč jste si vybral… aha, počkat. Už chápu, o co vám jde.“

„O nic mi nejde,“ prohlásil, jako by o ničem nevěděl. „Dneska nemáte nic naléhavého. Nepracujete na žádném závažném případu, a tak to všem bude ideálně vyhovovat.“

Pořád měla problém polknout hořkou pachuť v ústech, ale už nebyla tak dusivá.

Hned ráno měla dohodnutou návštěvu u rodiny Trishi Morleyové, sedmadvacetileté ženy, kterou před rokem a něco zavraždil její manžel.

Nick Morley byl advokát, který se specializoval na lidskoprávní případy a vyhrál skoro každý, co mu přišel pod ruku, čímž si vysloužil přezdívku Nick Midas. Dokázat tomu neproniknutelnému muži vinu před soudem se ukázalo jako pořádný oříšek, přestože se na pozemku jeho domu našly části Trishina těla.

Měl tak dokonale neposkvrněnou pověst, že navzdory všem forenzním důkazům porota nedokázala dospět k rozhodnutí a řízení muselo být odročeno.

Nový soud měl začít příští týden a Kim chtěla rodinu ujistit, že tentokrát usvědčení jistě dosáhnou. A přála si, aby to tak opravdu dopadlo.

Nick Morley si mezitím najal drahou PR firmu a téměř neminul den, aby se v bulváru neobjevil nějaký článek o jeho štědrosti a dobrých skutcích. Snažili se z veřejného mínění vytřískat, co se dá, a i když by to správně nemělo hrát žádnou roli, bohužel hrálo.

Policie ani rodina Trishi Morleyové neměly prostředky s něčím takovým soupeřit, ale nějaká ta zmínka o utrpení oběti i její rodiny v místních médiích nemohla být na škodu, což si Kim okamžitě uvědomila. Vrhla pohled na toho starého lstivého lišáka, ale z jeho tváře nevyčetla nic. Každopádně si vybral vhodný den.

„Fajn, tak ať je po vašem, ale nebudu k ní milá a nepustím ji v autě dopředu.“

Zamířila ke dveřím, ale ještě se obrátila.

Natáhla ruku a popadla ze stolu antistresový míček.

„A vsaďte boty, že tohle budu sakra hodně potřebovat.“

Kapitola 2

„Cože máme udělat?“ opáčil Bryant, když se o tu dobrou zprávu podělila na vyšetřovně.

„Vzít reportérku na výlet.“

„Ale proč právě tuhle reportérku?“ zeptal se, jelikož šlo o Tracy Frostovou.

„Protože jí to prý dlužíme.“

Na chvilku se zamyslel a potom přikývl, buď na srozuměnou, nebo na souhlas.

Ach, jak by si někdy přála být trochu víc jako Bryant! Její poklidný a pragmatický parťák se uměl rychle přizpůsobit nové situaci, zato v ní pořád ještě všechno vřelo, že jim hodili Tracy Frostovou na krk.

„Já vidím, jak na mě koukáte,“ dodala ke zbylým dvěma členům svého týmu.

Konstábl Stacey Woodová i seržant Penn věděli, jak napjatý vztah mezi ní a reportérkou vládne.

„Nevím, proč se tváříte tak škodolibě; vy dva s ní jdete na oběd.“

Tou dobou už budou s Bryantem potřebovat pauzu, pokud se tedy oběda vůbec dočkají, aniž by tu ženskou zamordovala.

„V pohodě, šéfko,“ řekla Stacey a věnovala jí zářivý úsměv, který jí neslezl z obličeje od nedávných vdavek.

Kim měla dojem, že by teď mohla na Stacey vytáhnout cokoli a jí by se to ani nedotklo. A to jí připomnělo, že si s ní chce o něčem promluvit a už příliš dlouho to odkládá.

„Stace, až se Frostové zbavíme, připomeň mi, že s tebou potřebuju prohodit pár slov.“

Blankytné nebe kolegynina výrazu zkalil lehký mráček.

„Nejde o nic zlého,“ ujistila ji rychle. I když Stacey za ty roky získala spoustu schopností a sebedůvěry, stejně se pořád strachovala, že někde udělala chybu.

„Fajn, Bryante, vyrážíme,“ řekla Kim, když si povšimla pohybu za oknem. Na parkoviště pro návštěvníky zrovna vjelo bílé Audi TT patřící Frostové.

„Už se těším,“ odvětil a z opěradla svojí židle si vzal kabát.

Ona popadla svůj z volného stolu, když kolem něj procházeli.

„Jak chcete tu rodinu přesvědčit, že tentokrát ho usvědčíme?“ zeptal se jí kolega, když scházeli ze schodů.

„To se oba dozvíme, až otevřu pusu a něco ze mě vypadne,“ odpověděla upřímně.

„Dokonce ani mojí ženě se nechce věřit, že to udělal, potom co si přečetla jeden z těch posledních článků.“

„Tak to můžeme být rádi, že tvoje žena příští týden nezasedne v porotě.“

Jenže v tom byl ten problém. Jenny Bryantová patřila k nejobjektivnějším a nejslušnějším lidem, jaké Kim kdy potkala. Jestli o jeho vině pochybuje i ona, pro nadcházející soudní proces to nevěstí nic dobrého.

Jeden problém po druhém, rozhodla se a vyšla před stanici.

Frostová honem odhodila zpola vykouřenou cigaretu a zašlápla ji, přímo vedle cedule „Kouření zakázáno“.

„Zdravím, inspektorko, myslela jsem, že mě necháte čekat mnohem déle,“ řekla a uhladila si tmavomodrý kalhotový kostým.

Jo, být to na mně, deset až patnáct let, pomyslela si Kim.

„Frostová, rovnou předesílám, že…“

„Že s tím nesouhlasíte, že mám dělat, co se mi řekne, a v žádném případě se vám nemám do ničeho plést.“

„Jo, a je toho ještě víc. Nekoukejte na lidi, nezatahujte je do hovoru, nečmárejte si hlasitě do notýsku. Nejezte ani nepijte v Bryantově autě. Nevytáčejte…“

„V podstatě mám předstírat, že tady vůbec nejsem.“

„Přesně tak, a ještě mám jedno pravidlo, a to že nesmíte mluvit, nikdy a vůbec,“ dodala Kim. Zamířili k Bryantově Astře Estate a Frostová za nimi vrávoravě cupitala.

„Jo, tak s tímhle nepočítejte.“

„Za pokus to stálo,“ prohodila Kim k Bryantovi přes střechu auta, když otevíral dveře na straně řidiče.

Když Frostová usedala dozadu, deseticentimetrový jehlový podpatek jí uvízl mezi dvěma dlažebními kostkami.

„Frostová, proč sakra nosíte… To je vlastně fuk,“ odtušila Kim a zabouchla dveře na své straně.

Otázka jí zamrzla na jazyku, když si vzpomněla, že Frostová má jednu nohu kratší a že ji kvůli tomu ve škole nemilosrdně šikanovali. Teď měli lidé za to, že za její nepřirozenou chůzi můžou vysoké podpatky. A o to reportérce právě šlo.

Frostová se pošoupla doprostřed zadního sedadla, aby viděla mezerou mezi nimi.

Zezadu se ozvalo ostré kviknutí.

„Co to kruci…“

„Psí hračka,“ vysvětlil Bryant. „Hoďte ji prostě na zem,“ poradil Frostové a pak zalétl pohledem ke Kim a pokrčil rameny. „Nevěděl jsem, že budeme mít společnost.“

Kim si zhluboka povzdychla. Tenhle den bude zatraceně dlouhý.

„Připomíná mi to jeden díl Smrtonosné zbraně,“ prohodila Frostová humorným tónem. „Jen bych ráda věděla, jestli jsem Riggs, nebo Murtaugh.“

„Joe Pesci,“ ozvali se jednohlasně Kim s Bryantem.

„Páni, vy jste vážně sehraná dvojka, co?“ řekla Frostová a zacvakla si pás.

Bryant nastartoval a rozjel se k výjezdu z parkoviště.

„Tak se můžeme rovnou pustit do práce,“ řekla Frostová a začala se přehrabovat ve své kabelce Hermès. „Budu potřebo…“

„Bryante,“ otočila se Kim ke kolegovi. „Taky jsi právě slyšel, jak se nám Frostová pokouší diktovat, jak to bude probíhat?“

Nenamáhala se čekat na odpověď a rovnou se otočila dozadu.

„Dobrá, Frostová, co vy potřebujete, nás moc – vlastně vůbec nezajímá. Dostali jsme rozkaz, že vás s sebou máme tahat maximálně osm hodin, od čehož odečtěme oběd a pauzy na kafe, což nám dává tak šest, protože mám velkorysou náladu, a během té doby budete jako ty tři opičky: Nevidím zlo, neslyším zlo, neříkám nic zlého. To poslední vám dá asi zabrat, ale to máte smolíka. Jestli nám jen vteřinu budete v něčem bránit, do něčeho nám zasahovat nebo nás zdržovat, s potěšením vás vykopnu z tohohle auta za jízdy a nechám vás ve škarpě. Jestli řeknete jediné slovo, které mě rozčílí, naštve…“

„Hele, ten váš výklad pravidel už mě nebaví, Stoneová. Jen mi řekněte, kam máme právě teď namířeno.“

Kim vyndala z kapsy antistresový míček a rychle ho zmáčkla.

Hýbalo jí žlučí, že musí Frostové vůbec na nějaké otázky odpovídat. Kdykoli jindy měla ten luxus, že jí mohla říct něco urážlivého a odejít.

Bryant její nevraživost vycítil a odpověděl sám.

„Jedeme za rodinou Trishi Morleyové.“

„Manželky Nicka Morleyho, kterému příští týden začíná nový soud?“

„Právě té.“

„Proč?“ zeptala se Frostová.

Kim znovu zmáčkla míček.

„Protože chceme rodinu ujistit, že děláme, co je v našich silách, aby ho za Trishinu vraždu odsoudili.“

„Jo, to chápu, vzhledem k tomu, jak se o něm v tisku píše. Určitě jim připadá, že se dočká spíš svatořečení než pobytu v base, podle toho, jak tu svoji propagandistickou kampaň vede. Ale proč vy? Váš případ to nebyl.“

„Máme svoje důvody,“ řekla Kim.

„A to jaké?“ dotírala Frostová.

„Do toho vám nic není.“

„Fajn,“ řekla a začala si něco čmárat do notýsku.

Tohle počínání Kim znervóznilo. Nic jí přece neřekli.

Otočila se na sedadle a probodla ji pohledem. „Co si to tam píšete?“

Frostová se jí zadívala do očí. „Podívejte, dneska večer napíšu článek. Můj šéfredaktor to ode mě kupodivu očekává, a jestli mi nedáte žádný materiál, budu si zkrátka muset něco vycucat z prstu.“

Kim cítila, jak se jí z hloubi hrdla dere zavrčení, ale potlačila ho.

„No dobře, rodina nechová zrovna velkou důvěru k týmu z Brierley Hill, ale tohle nesmíte použít.“

„Proč jim nevěří? Není to tím, že přes všechny důkazy se tomu týmu nepovedlo dosáhnout odsouzení už napoprvé?“

Kim kradmo mrkla po Bryantovi. „To byste se musela zeptat přímo jich.“

Ano, přesně to byl ten důvod, ale Kim neměla v úmyslu jí to potvrdit. Celý případ Trishi Morleyové byl jedno velké fiasko a Kim byla ráda, že její tým v něm nijak nefiguroval. Tohohle úkolu se ujala, protože ji brierleyhillští a lidi z tiskového požádali o laskavost. Trishina sestra na jejich selhání upozorňovala velmi hlasitě.

Frostová se zničehonic zasmála. „Cha, inspektorka Stoneová dostala diplomatický úkol. Kristepane, už jen tohle by mi vystačilo nejmíň na týden.“

Kim si všimla, že jí na ruce s míčkem bělají klouby a že Bryantovi cuká sval na čelisti.

Střelil po ní pohledem a proběhl mezi nimi němý rozhovor.

Kim: Tohle máme snášet celý den?

Bryant: Víceméně jo.

Kim: Můžu ji s dovolením zabít?

Bryant: Ještě ne, ale možná později.

Kim upřela pohled před sebe a potlačila v sobě nechuť k reportérčině přítomnosti s vědomím, že kolega se pokouší o totéž.

„Fajn, a co bude…“

„Držte už hubu, Frostová,“ pronesli oba současně.

Kapitola 3

Bryant zastavil u skromného domu, kde Trisha Morleyová prožila dětství. Kim si pořád ještě v duchu přebírala tu poznámku, že má diplomatický úkol. Pro jednou chápala, co na tom Frostové přišlo tak vtipné.

„K Romsley to tady má daleko,“ podotkla Frostová. Totéž zrovna napadlo je všechny.

Věděli totiž, že dům v nejbohatší části Halesowenu na St Kenelms Road, v němž Trisha s manželem žila, se cenově řadí do kategorie nad milion liber.

Stejně tak všichni věděli, že ty peníze pocházely čistě z Nickovy strany.

Trisha se na škále životní úrovně přesunula od jedné krajnosti ke druhé. Dům, před kterým teď stáli, byl chátrající prostřední řadovka v ulici asi půl kilometru od Dudleyského hradu.

Otevřela jim žena, podle Kimina odhadu nejspíš Trishina starší sestra.

„Penny Colganová?“ zeptala se Kim a natáhla ruku.

Penny přikývla, ruku krátce stiskla a zadívala se na ostatní.

„Můj kolega, seržant Bryant, a Tracy Frostová z Dudley…“

„Tu dovnitř nepustím.“

Kim byla v pokušení jí to schválit, ale protentokrát cítila povinnost se reportérky zastat, už proto, že věděla, proč Woody Frostovou na tuhle schůzku poslal a čeho tím chce dosáhnout.

„Ta je tady kvůli nám, ne kvůli vám. Pokud vím, o Nicku Morleym nikdy nic kladného nenapsala.“

Frostová zavrtěla hlavou, aby to potvrdila. „To teda nenapsala.“

Penny po krátkém zaváhání ustoupila a pustila je dál.

„Máma se zrovna chystá ven,“ řekla, jakmile za nimi zavřela dveře.

„Jak se cítí?“ zeptala se Kim, když se všichni tři pokusili projít malou místností a nešlápnout na poházené hračky.

„Pardon,“ řekla Penny, posbírala, co šlo, a hodila to do kouta. Sama si sedla na zem a oni tři na rohový gauč.

Jestli tomu Kim správně porozuměla, Penny opustila svoje obecní jedna plus jedna, když se Trisha začala pohřešovat, a nastěhovala se zpátky k matce. Otec obou sester zemřel nedlouho po Trishině svatbě s Morleym.

„Zúčastní se toho nového přelíčení?“

„Ne,“ řekla Penny. „Znova už tam sedět nedokážeme. Už napoprvé ji to skoro zničilo,“ dodala a zvedla oči ke stropu, kde jako na povel zavrzala nahoře podlaha. „Vytvořila si takovou rutinu, díky které překlepává den za dnem. Hraje si s Riley, skoro každé ráno chodí do parku, obskakuje mě… a nedej bože, aby porota rozhodla…“

Penny zmlkla, protože její matka právě vešla do místnosti.

„Á… dobrý den…“

Kim vstala. „Paní Colganová, my jsme…“

„Od policie, ano, to jsem poznala,“ odvětila žena, ale oči upírala na Frostovou.

„Ta není důležitá,“ řekla Kim. Neuvědomila si, jak to ve skutečnosti vyzní.

Laura Colganová pokrčila rameny, jako by nepovažovala za důležité nic, a vzala si bundu.

„Paní Colganová, můžeme vás jen na pár minut zdržet?“

Laura zavrtěla hlavou. „Promiňte, ale ne,“ odpověděla a omotala si kolem krku šálu. „Nic, co řeknete, mi nepomůže. Musím jít.“

Kim nenapadal důvod, proč by ji měla přemlouvat, aby zůstala, když se jí doopravdy nechce.

„Nezlobte se,“ řekla Penny, když její matka vyšla ven. „Ona už ale nikomu od vás nevěří. Chystá se na to, že ten parchant bude za pár dní volný a my jako rodina s tím nic nenaděláme.“

Kim neunikla nevyslovená narážka na to, že jiní víc udělat mohli.

„Plně věříme, že…“

„Prosím vás,“ zarazila ji Penny zdviženou rukou, „neslibujte nic, co nedokážete splnit. Nikdo předem neví, jak se porota zachová. Jen bych si přála, aby ji znali,“ prohlásila. „Kéž byste ji znali všichni. Stalo se z ní pouhé číslo ve statistice, oběť domácího násilí, příklad, kterým se teď ohání každý rádoby dobrák, aby ukázal, jak můžete dopadnout, když neodejdete z násilného vztahu. Všichni mluví o té prázdné slupce, co z ní zbyla, ale ona byla mnohem víc než jen fackovací panák, kterého z ní udělal on.“

Kim mlčela a žena pohlédla na společnou fotku se sestrou, která visela nad krbem.

„Koukněte se na ni,“ řekla Penny. „Byla krásná, plná života a energie.“

To Kim nemohla popřít. Na portrétní fotografii byly obě dvě, Trishe mohlo být kolem osmnácti let.

Byly si na první pohled podobné, ale bohové jako by si dali s rysy Trishiny tváře víc práce. Rty měla maličko plnější, modré oči maličko zářivější a lícní kosti o chloupek vyšší. Jemné rozdíly, ale ve výsledku výrazné.

„Nikoho nezajímá, že nesnášela ostrá jídla nebo že si na hranolky vždycky dávala nejdřív ocet a potom teprve sůl a tvrdila, že to z chemického hlediska dává větší smysl.“

Kim si ji ráda vyposlechla, jelikož neměla tušení, co víc by pro tuhle rodinu mohla udělat. Přišla jim nabídnout ujištění, jenže ony nechtěly nic slyšet. Jako by se už smířily s nejhorším možným výsledkem a ona se v koutku duše ptala, jestli jim naopak neškodí, když je přesvědčuje o opaku, a ony přitom mají naprostou pravdu, že kýžený verdikt jim zaručit nemůže. Jen ji mrzelo, že to nejde.

„Dobře, paní Colganová, už vás nebudeme dál rušit,“ řekla a vstala. „Ale kdybyste cokoli potřebovala, zavolejte.“ Vytáhla z kapsy saka vizitku, podala ji ženě a zamířila ke dveřím.

Frostová si honem posbírala svoje fidlátka, a než se za nimi zavřely domovní dveře, vyslovila ještě upřímnou soustrast.

„Tak to byla úplná ztráta času, že jo?“ zavrčela, když čekala, až Bryant odemkne auto.

„Říkala jsem vám přece, Frostová, že dneska z nás žádný šťavnatý titulek nevyrazíte.“

„Jo, není to zrovna zpráva na první stránku, že jste tam vevnitř neprojevila kdovíjakou vnímavost…“

„Co to sakra žvaníte?“ štěkla Kim a sáhla po antistresovém míčku. „Sama jste viděla, jak těm dvěma bylo. Nemohli jsme jim už nijak víc pomoct.“

„Ale mohli, jenomže vy jste to neviděla. Penny Colganová si chtěla o sestře zkrátka popovídat. Chtěla vám vyprávět a připomenout si, jaká Trisha byla. Chtěla, abyste ji znala jako ženu, ne jako oběť.“

Bryant mlčel, a to znamenalo, že s Frostovou souhlasí. Ji ale k odchodu přiměl pocit, že někoho ruší v truchlení a že jejich přítomnost nepřináší těm ženám nic pozitivního.

„Plácáte blbosti, Frostová,“ prohlásila Kim. Nevěděla, co jiného na to říct.

„Namouduši, Stoneová, vaše nadání pro ostrovtipné odpovědi…“

Frostová zmlkla, protože Kim začal vyzvánět telefon.

Do hajzlu, teď ne, Keatsi, zaúpěla v duchu, když spatřila na displeji jeho jméno.

Otevřela dveře a zase z auta vystoupila.

„Stoneová,“ ohlásila se.

„Průmyslová z-zóna Hayes v Lye,“ řekl a zavěsil.

Zaraženě zůstala na mobil civět. Ne proto, že ji patolog nepozdravil, že byl tak stručný nebo že si žádá její přítomnost na daném místě. Na to byla zcela zvyklá.

Ještě nikdy ale nezažila, že by se mu třásl hlas tak, jak to právě slyšela.

Kapitola 4

Když Kim znovu nasedla do auta, o telefonátu nic neřekla.

„Hayes Lane v Lye,“ instruovala kolegu a zapnula si pás.

Mezitím už si spočítala, že by ztráceli drahocenný čas, kdyby nejdřív odvezli Frostovou zpátky na stanici, kde měla zaparkované auto. A sotva ji mohli vysadit uprostřed silnice, jak prve vyhrožovala, ne v těch zatracených podpatcích. A v Keatsově hlase se ozvalo něco, co v něm ještě nikdy neslyšela. Co tam krucinál najde?

„Tak co vám napovídá ten váš slavný instinkt, Stoneová?“ vpadla do jejích úvah otázkou Frostová.

Zlomek vteřiny se domnívala, že Frostová mluví o tom, k čemu mají namířeno. Otřepala se a vrátila se v duchu tam, kde byli před chvílí.

Už se chystala promluvit, ale pak si vzpomněla, kdo se ptá.

„Spoléhám na náš justiční systém, že…“

„Doprdelepráce, Stoneová. Vždyť ani nemám vyndaný notes. Prostě se jen ptám, sama za sebe. Jednou jedinkrát bych si s vámi ráda normálně popovídala.“

„Tak až půjdete do penze, brnkněte mi a…“

Odmlčela se, protože zachytila Bryantův nenápadný kradmý pohled.

Pochopila, co chce vyjádřit, a možná měl pravdu.

„Dobře, můj instinkt si není až tak jistý, jak bych chtěla, že se nám ho povede odsoudit,“ přiznala. „A to zůstane tady v autě mezi námi.“

„To není žádné velké moudro, že ne? Věřte mi, takovýhle titulek moc novin neprodá. Proč máte pochybnosti?“

Kim upírala pohled přímo před sebe. Na tohle neodpoví ani za nic.

Frostová po několik vteřinách zaúpěla. „Krucinál, Stoneová, vy vážně nevěříte vůbec nikomu. Fajn, tak mně to taky dělá starosti a moc ráda vám řeknu proč.“

„Beze všeho,“ odvětila Kim a v duchu si přála, aby je Bryant v zájmu rychlosti mohl ke Keatsovi dopravit vzdušnou čarou.

„Dobře, cynik ve mně se ptá, v čem to bude tentokrát jiné? Popravdě myslím, že prokuratura to bude mít na druhý pokus ještě těžší než poprvé.“

„Pokračujte,“ vyzvala ji Kim. Frostová zatím neřekla nic, s čím by nesouhlasila.

„Nick Morley před prvním soudem neudělal nic. Ten arogantní parchant si myslel, že mu doslova projde i vražda. A taky málem jo, kvůli tomu, jak ho porota vnímala. Od té doby využívá svoji image na maximum a těží právě z toho, co při prvním procesu způsobilo, že se porota nedokázala shodnout. On zamakal, ale žádné nové důkazy proti němu nepřibyly, a proto mám pocit, že se ručička vah překlopila ještě víc na Morleyho stranu.“

A přesně to byl důvod, proč Kim nebyla o výsledku nového soudu dvakrát přesvědčená.

„Kam to sakra vůbec jedeme?“ zeptala se Frostová, když Bryant zamířil do průmyslové zóny.

Do té se vjíždělo po jediné silnici, ta vedla rovně a odbočovaly z ní postranní uličky. Na začátku zóny se nic nedělo, a tak Bryant jel pomaličku dál a oba se rozhlíželi vlevo i vpravo mezi omšelými cedulemi s názvy firem, které už tu často ani nesídlily. Městečko Lye bylo svého času prosperující středisko plné malých podniků a místních obchodů, ale každá další recese ho zadupala o kousek hlouběji do země a drobní živnostníci museli ukončit provoz.

„Nevěděla jsem, že ta silnice vede až takhle daleko,“ poznamenala Kim, když za nimi budovy začaly mizet v dáli.

„Tady,“ řekla, jakmile Bryant projel mírnou zatáčkou, která je odvedla z dohledu ostatních budov.

Keatsova dodávka stála vmáčknutá mezi dvěma hlídkovými vozy u vchodu do někdejšího velkoobchodního skladu sekaček na trávu. Hala měla přibližně rozměry dvou fotbalových hřišť a od nejbližší sousední ji dělilo skoro půl kilometru.

„My jedeme na místo činu?“ ozvala se nadšeně Frostová.

„My ano. Vy ne,“ řekla Kim. „Zaparkuj tady, Bryante,“ zavelela. Chtěla zachovat mezi reportérkou a tím, po čem jí vůbec nic není, co největší vzdálenost.

Kim se otočila dozadu. „Frostová, vy zůstanete tady v autě. To myslím vážně. Ani se odsud nehnete, jinak se neudržím a…“

„Dobře, dobře, tak se hned nerozčilujte. Prokristáčka, vy jste furt tak napružená, že…“

Kim vystoupila z vozu, než si mohla vyposlechnout zbytek, a Bryant se k ní přidal.

„Nemůžeš ji tam zamknout?“ zeptala se, když odcházeli.

„Vždyť i psům musíte nechat aspoň otevřené okýnko, šéfko.“

Neměla čas se s ním dohadovat, protože právě míjeli dva strážníky, poněkud nazelenalé. Mezi nimi seděl muž středního věku, ze kterého táhly zvratky.

„Nate, šéfko.“ Bryant jí podal ochranné návleky. Nazula si je a prošla roletovými vraty. Doteď dovnitř přes auta neviděla.

Nohy jí přimrzly na místě, když spatřila scénu před sebou.

Jediné, co ze sebe dokázala vypravit, bylo: „Co to kurvafix je?“

Kapitola 5

Kim se snažila ve výjevu před sebou najít nějaký smysl.

Muž neurčitého věku visel připoutaný na pojízdném klecovém kontejneru, v jakých se v prodejnách rozváží zboží. Ten muž byl nahý. Končetiny měl roztažené a jeho tělo tak tvořilo groteskní hvězdu.

Pokud dobře viděla, každý centimetr kůže měl spálený a pokrytý baňatými bílými puchýři, od velikosti nehtu po velikost golfového míčku. Na některých místech puchýře praskly a obnažily rudou kůži vespod.

Donutila se od té hrůzy odtrhnout zrak a podívat se tam, kde čekal Keats.

V trojúhelníku tam stály tři sudy na pálení zahradního odpadu, zvenčí zahnědlé od intenzivního žáru, který v sobě musely udržet. Byly zakryté víkem, aby kouř musel ven průduchy a neunikal tak rychle.

Kim se rozhlédla po obří hale a přemýšlela, jak dlouho by trvalo, než by se zaplnila kouřem.

Otevřela ústa a zase je zavřela.

„Ano, člověk nemá slov,“ poznamenal Keats. „Mně se to stalo poprvé a předpokládám, že u vás je to ještě vzácnější, inspektorko.“

Kim rýpnutí ignorovala. Potěšilo ji, že jeho hlas už se vrátil do normálu.

Znovu se po hale důkladně rozhlédla. Byla prázdná, až na tu absurdní podívanou přímo před ní a na kovovou židli asi pět metrů opodál.

„Co se to tady sakra stalo?“

„Toho muže někdo pomalu a strašlivě umučil,“ prohlásil Keats.

„Ne, Keatsi, vážně?“

Ano, to si dokázala odvodit sama.

„Šéfko, mám to vyřídit?“ zeptal se Bryant a kývl ke vchodu.

Ani nečekal na odpověď a rovnou zamířil k chlápkovi, který tam seděl na zemi. Nevyčítala mu to. Kdyby odsud mohla odejít, šla by taky.

Většina míst činu utkví policistům v paměti. Některá se derou do povědomí silněji a těžko je někam zastrčíte. Znala spoustu lidí od policie, kteří sahali po alkoholu nebo drogách, aby tu hrůzu nějak otupili a dočasně si ulevili od výjevů, jichž byli svědky. U některých míst činu vám je ale jasné, že se jich nezbavíte do konce života, i kdybyste se je snažili vymazat kdovíčím. A tohle každopádně bylo právě jedno z nich.

Pomalu obešla tělo připoutané ke kovové kleci čtverem pout. Po jedněch na obou zápěstích, po jedněch na obou kotnících. Tělo bylo roztažené a vystavené, jak nejvíc to šlo.

Pach seškvařeného masa ji uhodil do nosu, hned jak se ocitla v blízkosti haly. Když pak vešla, čpavý odér se smísil s přetrvávajícím zápachem kouře a špinavým smradem popela ze sudů.

Každý viditelný centimetr kůže byl ohnivě rudý nebo pokrytý puchýři. Vlasy zůstaly pozoruhodně neporušené. Kim si vzpomněla, jak někde četla, že vlasy nepodléhají fyzikální změně, dokud nejsou vystaveny žáru o teplotě vyšší než 240 stupňů Celsia.

„Můžu?“ zeptala se a ukázala na klec.

Keats jí podal latexové rukavice.

Mírně do kontejneru strčila.

„Ježíši,“ hlesla, když si uvědomila, jak snadno se dá s klecí popojet, i když veze mrtvou váhu člověka průměrného vzrůstu.

Muže k ní někdo očividně připoutal právě proto, aby s ním mohl snadno hýbat a natáčet jeho tělo ke zdroji žáru. Trojice sudů stála na místě a oběť kolem nich někdo popovážel a otáčel.

Ještě ohavnější jí ale připadala ta židle. Parchant, co měl tohle na svědomí, si dal tu práci a přivezl si židli, aby mohl sedět a koukat, jako kdyby čekal u grilu, až bude hotový steak.

„Hnus, totální hnus,“ vydechla a znovu si místo obešla.

„Chcete trochu?“ nabídl jí Keats mentolovou mast, aby si ji mohla máznout pod nos.

„Vy už jste se zase nesprchoval?“ opáčila a odmítla jeho nabídku. Nechtěla puch ničím přebít. Tenhle prvek místa činu si odnese s sebou. Pomůže jí udělat si kompletní obraz a bude jí připomínat, co se tu stalo. Taky si kvůli němu bude neustále uvědomovat, jakého člověka teď hledají.

„Nějaký psychopat?“ přečetl jí Keats myšlenky.

„Určitě,“ přisvědčila. „Tohle by nedokázal udělat nikdo s kouskem citu v těle.“

„To by docela sedělo na vás,“ oplatil jí tu poznámku o sprchování.

„Leda byste tady visel vy,“ odpálkovala ho. To už se vrátil Bryant a zastavil se u ní.

„Jo, vážně je to tak zlé, jak mi to prve připadalo,“ konstatoval a střelil pohledem po oběti, jako by se za tu chvilku, co byl pryč, mohla scéna nějak změnit. „Seamus O’Halloran,“ pokračoval s odkazem na chlápka, který seděl venku na zemi. „Skot. Fajn, to byl vtip, je to Ir, žije tady už sedmnáct let. Myslel si, že u dveří našich krámů se bude přespávat líp než u belfastských, na tělo narazil, když to bral zkratkou přes průmyslovou zónu do Cradley Heath.“

„Ale co ho sem… Jéžiš ne, neříkej to,“ vzdychla a potlačila zaúpění.

Bryant přikývl. „Bohužel, šéfko, šel dovnitř, protože tady něco hezky vonělo.“

Zaúpění se prodralo ven a Kim napadlo, kolik ponížení bude ten chudák na klecovém kontejneru muset ještě strpět.

„Dík, Bryante. Tak co, Keatsi, jak dlouho to tak může být?“

„Zhruba říkám dvanáct hodin, ale víc budu vědět, až si ho odvezu.“

Otočila se a už byla na odchodu, když vtom si uvědomila svoji chybu. Obrátila se zpátky k patologovi. „Ještě něco, co bych měla vědět?“

„No, jeho jméno a adresa by vás zajímat mohly.“

Kim si hlasitě povzdechla. Protože na sobě muž neměl oblečení, předpokládala, že tu žádné jeho osobní věci nejsou.

Nastavila dlaň.

Keats vytáhl z kapsy sáček na důkazy a podržel ho před ní.

Vyndala telefon a řidičák si vyfotila.

Jmenoval se Keith Phipps a bylo mu třicet osm let. Fotka na dokladu moc nepřipomínala spálený obličej, který před ní visel.

Podala mu sáček zpátky. „Keatsi, přísahám, že…“

Nedořekla to, protože halou zazněl hlasitý ženský výkřik a vzápětí tupá rána.

To snad ne, pomyslela si a rozběhla se k vratům. Na jednu maličkost dočista zapomněla.

Na blbou Tracy Frostovou.

Kapitola 6

„Určitě budete v pohodě?“ zeptala se Kim reportérky, když zajeli na parkoviště halesowenské stanice. Cesta od skladištní haly proběhla v tichosti.

Prvotní vztek, že ta ženská neuposlechla na místě činu její instrukce, se vypařil, hned jak se zadívala na tu hromádku neštěstí na zemi. Než Frostová omdlela, z tváře jí zmizela všechna barva.

Dva strážníci, kolem nichž proklouzla dovnitř, jí pomohli do sedu a opřeli ji o stěnu haly, a když otevřela oči, tyčila se před ní Kim se založenýma rukama. Rysy se jí zkřivily zmatkem, než jí mozek znovu ukázal, co před chvílí viděla. V tu ránu se natočila ke straně a vyzvracela se.

Bryant, džentlmen jako vždy, tasil kapesník a řekl jí, ať si ho nechá.

„To vás vůbec nenapadlo, že jsem vás nechala sedět v autě pro vaše vlastní dobro?“ zeptala se Kim, jakmile si Frostová utřela pusu.

„Ne,“ odvětila Frostová s jistotou.

„Je vám jasné, že se s vámi musíme pro dnešek rozloučit?“ zeptala se Kim teď a otočila se dozadu.

„Jo jo. Jasné,“ odvětila Frostová a Kim by přísahala, že v jejím hlase zaslechla stopu úlevy.

„A víte, že o tom, co jste viděla, nesmíte…“

„Stoneová, kdybych o tom měla psát, musela bych na to vzpomínat, a já chci ten pohled co nejdřív dostat z hlavy.“

Už jen při tom pomyšlení začala ta trocha ruměnce, která se jí stačila vrátit do tváří, zase mizet.

„Budete v pohodě?“ ujistila se Kim znovu. Cítila se trochu provinile, když viděla, jak je reportérka pořád pobledlá.

„Jo, nic mi není. Dík, vážení. Byla to parádní jízda,“ řekla a vystoupila z auta.

Kim se za ní dívala, než s obří kabelkou přes rameno doškobrtala ke svému audi. Když jí Kim vysvětlila, že už je nemůže dál doprovázet, reportérka se s ní vůbec nedohadovala.

Čekala větší odpor, předpokládala, že Frostová se bude chtít k rozjetému vyšetřování vraždy vnutit, ale připadalo jí, že už je duchem jinde.

Kim vystoupila a vykročila ke stanici.

Tracy Frostová už nebyla důležitá.

Kim musí vypátrat psychopata.

Kapitola 7

Jakmile se Frostová ocitla v bezpečí svého prostoru, několikrát se zhluboka nadechla. Nebylo to poprvé, co ji zradilo vlastní tělo, a ona ho za to proklínala.

Když vystupovala z toho auta, vedl ji přirozený instinkt, který jí velel, že musí všechno vědět. Kolik reportérek dostane šanci vidět čerstvé, šťavnaté místo činu přímo z první řady? Takovou příležitost si nemohla nechat ujít. Čekala, že tam bude ležet člověk a že na něj přes lidi kolem ani pořádně neuvidí. Byla připravená, že třeba rozezná kousek oblečení nebo barvu vlasů, možná dokonce smrtící poranění, třeba jedinou bodnou ránu. Nečekala, že uvidí nahého muže připoutaného ke klecovému kontejneru a že bude mít všechno maso na těle spálené.

Než jí začaly před očima tančit hvězdičky, viděla inspektorku Stoneovou, jak stojí hned u těla, studuje ho, analyzuje, zkoumá ho jako nějakou nápovědu. Jak to sakra dokáže?

Ano, byl to příšerný pohled, ale vlastní reakce na něj ji překvapila. Vždycky si to představovala tak, že policisté na místě činu od začátku pohlížejí na tělo objektivně, podobně jako když se ona dívá na talíř vdolečků, než se rozhodne, po kterém sáhne. Předpokládala, že emocionálně nijak nereagují, že je to pro ně prostě jen součást jejich práce. Ale jak se má člověk na takový pohled vůbec připravit? Jak se můžete duševně přichystat, abyste takový výjev dokázali vnímat a zpracovat?

Vyndala notes a začala si zapisovat myšlenky. Věděla, že Stoneovou překvapilo, když se nevyptávala na vraždu ani na oběť, ale upřímně řečeno nechtěla klást žádné otázky, které by jí ten obraz znovu vracely. Sice to bylo šťavnaté sousto, ale Fitz ho bude muset předat někomu jinému.

O tom, co viděla, článek napsat nemohla, ale hlavou se jí honily jiné myšlenky, které v ní to dopoledne vyvolalo. Když policisté vyrážejí na místo činu, většinou přesně nevědí, čemu jedou vstříc. Netuší, jaká hrůza je tam čeká. Jak se tohle dá natrénovat? Co když podlehnou emocím? Co kdyby je ten pohled přemohl tak, že by nebyli schopní fungovat? Jenomže co o nich naopak vypovídá z lidského hlediska, když toho schopní jsou?

Když se Stoneová konečně vrátila k autu, působila odtažitě a uzavřeně. Roky si o ní Frostová myslela, že disponuje pouze jediným výrazem tváře, ale postupem času si uvědomila, že ten mrzutý obličej má různé emocionální odstíny a variace, podle situace.

Nebylo žádným tajemstvím, že spolu nevycházejí, ačkoli před pár lety společně jen o vlásek unikly smrti, ale ráda si myslela, že mezi nimi přesto panuje určitý minimální respekt. Sama věděla, že sem tam si ve své současné roli v Dudley Star ten respekt zrovna moc nezasloužila.

Neskutečně obdivovala opravdové reportéry a reportérky, kteří vyrážejí do zemí sužovaných válkou, podávají zprávy o situacích na hraně života a smrti, vystavují se nebezpečí a čelí povstaleckým skupinám, zkorumpovaným nebo tajnůstkářským vládám, aby o tom lidem přinesli příběh. Tihle lidé reportují i o hladomorech a genocidách, o údělu uprchlíků, hladovějících a umírajících dětí, a Frostová věděla, že jsou z daleko odolnějšího materiálu než ona.

Potom, co před několika lety pokrývala významný případ, který se odehrál v Midlands, sáhl po ní jeden deník z východního Londýna. Vydržela tam pouhé dva měsíce.

Zpočátku si užívala to vzrušení života a práce ve velkoměstě, ale zanedlouho spatřila jeho stinnou stránku: drogy, bezdomovectví, chudobu za těmi zářivými světly.

Bod zlomu nastal, když po ní šéf chtěl, aby napsala článek o matce z Hackney, která zanedbávala svoji patnáctiletou dceru. Ta se nakonec předávkovala heroinem. Využila všechny triky a páky, aby z té ženy vymámila rozhovor. Jenže místo sebestředné matky před sebou měla ženu, která jen ztratila přehled, protože se snažila zvládnout dvě zaměstnání, aby utáhla nájem, který jim vydřidušský majitel bytu zvedl o sedmdesát procent. Chtěla tedy napsat článek radši o tom, ale šéfredaktor odmítl a trval na tom, ať to prezentuje jako zanedbání péče.

V tu chvíli se shodli, že je sice nemilosrdná, ale ne dost.

Šéf Dudley Star naštěstí na její místo ještě nikoho nevzal a s otevřenou náručí ji vzal zpátky. Teď už věděla, že tráva za plotem není vždycky zelenější, a dokonce to někdy ani není opravdová tráva.

Ještě jednou se zhluboka nadechla a nastartovala auto.

Bylo to rušné dopoledne a viděla něco, co jí už navždycky utkví v paměti. Ale když vycouvala z parkovacího místa a rozjela se pryč, hlavu měla plnou úplně jiných myšlenek.

Kapitola 8

Kim zarazilo, proč Frostová tak dlouho neodjíždí. Zmizela až ve chvíli, kdy si Kim nalévala z konvice čerstvě uvařené kafe. Možná ten zážitek sebral reportérku víc, než si myslela. Nebo si zapisovala, co viděla, aby nic nezapomněla. Ne že by na tom záleželo. Ať si napíše článek, jaký chce, přes Woodyho neprojde.