Vi Keelandová

POZVÁNKA

Něco vypůjčeného, něco tvého

THE INVITATION

Copyright © 2021. THE INVITATION by Vi Keeland

The moral rights of the author have been asserted.

All rights reserved.

Translation © Anna Křivánková, 2023

ISBN 978-80-249-5076-1

Obsah

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

KAPITOLA 3

KAPITOLA 4

KAPITOLA 5

KAPITOLA 6

KAPITOLA 7

KAPITOLA 8

KAPITOLA 9

KAPITOLA 10

KAPITOLA 11

KAPITOLA 12

KAPITOLA 13

KAPITOLA 14

KAPITOLA 15

KAPITOLA 16

KAPITOLA 17

KAPITOLA 18

KAPITOLA 19

KAPITOLA 20

KAPITOLA 21

KAPITOLA 22

KAPITOLA 23

KAPITOLA 24

KAPITOLA 25

KAPITOLA 26

KAPITOLA 27

KAPITOLA 28

KAPITOLA 29

KAPITOLA 30

KAPITOLA 31

KAPITOLA 32

KAPITOLA 33

EPILOG

PODĚKOVÁNÍ

KAPITOLA 1

Stella

„Tohle nezvládnu…“ Zastavila jsem se vpůli mramorového schodiště.

Fisher stanul o několik kroků přede mnou. Potom sešel k místu, kde jsem se zarazila. „Jistěže zvládneš. Vzpomínáš, jak jsi v šesté třídě musela přednést referát o svém oblíbeném prezidentovi? Byla jsi uzlíček nervů. Myslelas, že zapomeneš všechno, co ses našprtala nazpaměť, zůstaneš tam mlčky stát a všichni na tebe budou zírat.“

„Jo, a co má být?“

„No, tohle je stejné. A tenkrát jsi to zvládla, ne?“

Fisher se zřejmě úplně zbláznil. „Tenkrát se veškeré moje obavy naplnily. Stanula jsem před tabulí a začala se potit. Nedokázala jsem si vzpomenout na jediné slovo, které jsem si zapsala. Celá třída na mě civěla a ty jsi na mě začal povykovat.“

Fisher přikývl. „Přesně. Tvá nejhorší obava se naplnila a ty jsi to přežila. Vlastně se z toho nakonec stal jeden z nejlepších dnů v tvém životě.“

Ohromeně jsem zavrtěla hlavou. „Jak to?“

„Byla to naše první společná hodina. Myslel jsem, že jsi jen další protivná holka jako všechny ostatní. Ale ty ses pak do mě po vyučování pustila za to, že jsem se ti smál, zatímco ses pokoušela odříkávat ten referát. Tehdy jsem si uvědomil, že nejsi jako ostatní holky. A právě v ten den jsem se rozhodl, že budeme nejlepší kamarádi.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Zbytek školního roku jsem s tebou nemluvila.“

Fisher pokrčil rameny. „To sice jo, ale hned ten příští jsem si tě získal, že? A teď se cítíš trochu klidnější než před dvěma minutami, ne?“

Povzdychla jsem si. „Asi ano.“

Nabídl mi své osmokingované rámě. „Půjdeme dovnitř?“

Polkla jsem. To, co jsme se chystali podniknout, mě sice strašlivě děsilo, ale také jsem se nemohla dočkat, abych zjistila, jak to v knihovně na svatbu vyzdobili. Na tomhle schodišti jsem dřív strávila nesčetné hodiny vysedáváním a přemýšlením o lidech procházejících kolem mě.

Ještě minutu jsem váhala a Fisher trpělivě vyčkával s nastaveným loktem. Konečně jsem se jej s dalším hlasitým povzdechem chopila. „Jestli skončíme v base, budeš muset zatáhnout kauci za oba. Já jsem totiž švorc.“

Počastoval mě svým zářivým úsměvem filmové hvězdy. „Dohodnuto.“

Zatímco jsme zdolávali zbývající schody vedoucí k Newyorské veřejné knihovně, procházela jsem si v duchu všechny podrobnosti, které jsme cestou sem v Uberu diskutovali. Naše jména pro tento večer zněla Evelyn Whitleyová a Maxmilian Reynard. Max dělá do realit – jeho rodina vlastní firmu Nemovitosti Reynard – a já jsem získala magisterský titul na Whartonově univerzitě a nedávno jsem se přestěhovala zpět do New Yorku. Oba žijeme na Upper East Side – alespoň tohle byla pravda.

U impozantních vchodových dveří postávali dva uniformovaní číšníci v bílých rukavičkách. Jeden držel tác sklenic se šampaňským a druhý desky se seznamem hostů. Mé nohy sice nějak pokračovaly v chůzi, ale srdce se mi snažilo vyskočit z hrdla a uprchnout opačným směrem.

„Dobrý večer.“ Číšník s deskami nám pokývl. „Smím prosím znát vaše jména?“

Fisher nehnul brvou a vytasil se s naší první lží, která ovšem toho večera měla být jen jednou z mnoha.

Číšník – který měl v uchu sluchátko vysílačky, jak jsem si všimla – přejel očima seznam a přikývl. Pokynul nám, abychom vešli, a jeho parťák každému z nás podal sklenku bublinek. „Vítejte. Obřad se bude konat v rotundě. Hosté nevěsty sedí vlevo.“

„Děkuji,“ pravil Fisher. Jakmile jsme se ocitli z doslechu, naklonil se ke mně: „Vidíš? Brnkačka.“ Usrkl šampaňského. „Páni, to je lahoda.“

Netušila jsem, jak může být tak klidný. A taky jsem neměla ponětí, jak se mu podařilo mě k téhle šílenosti přemluvit. Když jsem se před dvěma měsíci vrátila z práce, našla jsem Fishera, jenž byl také můj soused, jak mi jako obvykle krade zbytky z lednice. Zatímco pojídal dva dny staré kuře po milánsku, posadila jsem se v kuchyni, abych si prošla poštu a dala si sklenici vína. Za řeči jsem otevřela velkou obálku, aniž bych zkontrolovala adresáta. Uvnitř byla ta nejnádhernější pozvánka na svatbu, jakou jsem kdy viděla – černobílá s raženým zlatým listem. Obřad se měl konat právě v Newyorské veřejné knihovně, která se nacházela hned vedle mé bývalé kanceláře. Na jejím ikonickém schodišti jsem často sedávala a jídala svůj oběd. Už přes rok jsem ji ale nenavštívila, takže jsem dostala velkou chuť se té svatby zúčastnit.

Neměla jsem ovšem ponětí, čí svatba že to má být – snad nějakého vzdáleného příbuzného, na kterého jsem už zapomněla? Jména mi nebyla ani vzdáleně povědomá. Když jsem obálku otočila, okamžitě mi došlo proč. Otevřela jsem poštu určenou mé bývalé spolubydlící. Uf. No jasně. Pozvání na pohádkovou svatbu, co se měla konat na jednom z mých nejoblíbenějších míst na celém světě, nebylo určené mně.

Jenže po několika skleničkách vína mě Fisher přesvědčil, že jsem to já, a ne Evelyn, kdo si na tu svatbu zaslouží jít. Řekl, že tohle je to nejmenší, co pro mě ta neplatička může udělat. Koneckonců se vytratila uprostřed noci i s mým nejoblíbenějším párem bot a nechala po sobě jen nekrytý šek na nájemné za dva měsíce zpátky. Takže když už jsem to já, a ne ona, kdo by měl jít na nóbl svatbu, kde servírují pohoštění v ceně dobrých tisíc dolarů na osobu. Bůhví, že nikdo z mých kamarádů a kamarádek se na takovém místě nikdy ženit ani vdávat nebude. Než jsme dopili druhou láhev merlotu, Fisher už rozhodl, že půjdeme místo Evelyn. Vetřeme se na svatbu a užijeme si legraci na účet mé mizerné bývalé spolubydlící. Dokonce vyplnil odpovědní kartičku, kam napsal, že se zúčastní dva hosté, a vsunul si ji do zadní kapsy, aby ji hned druhý den odeslal.

Úplně jsem na naše opilecké plány zapomněla, a to až do chvíle, kdy před čtrnácti dny Fisher přišel domů se smokingem, který si pro nadcházející událost vypůjčil. Cukla jsem se a řekla mu, že se nehodlám vetřít na nějakou honosnou veselku dvou lidí, které ani neznám, a on udělal to, co dělává vždycky. Přesvědčil mě, že jeho špatný nápad vlastně vůbec tak zlý není.

Jenže teď už jsem si to nemyslela. Stála jsem uprostřed rozlehlé vstupní haly, kde se odehrávala svatba za nějakých dvě stě tisíc dolarů, a připadalo mi, že se snad počůrám.

„Vypij si to šampaňské,“ řekl Fisher. „Aspoň se trochu uvolníš a malinko se ti vrátí barva do tváří. Vypadáš, jako když se chystáš třídě vysvětlit, proč máš tak strašně ráda Johna Quincyho Adamse.“

Zamračila jsem se na něj, ale Fisher mi odpověděl nevzrušeným úsměvem. S naprostou jistotou jsem věděla, že neexistuje nic, co by mi pomohlo se uvolnit. Přesto jsem vyzunkla obsah skleničky.

Fisher si nenuceně strčil jednu ruku do kapsy kalhot a rozhlédl se s hlavou vysoko zdviženou, jako kdyby neměl strach z ničeho na světě. „Už dávno jsem neviděl svou starou kamarádku, královnu večírků Stellu,“ pravil. „Myslíš, že se dnes večer přijde pobavit?“

Podala jsem mu zpátky svou prázdnou skleničku. „Sklapni a najdi mi další bublinky, než vezmu strachy do zaječích.“

Uchechtl se. „Žádný problém, Evelyn. Jen zůstaň v klidu sedět a snaž se neprozradit nás dřív, než uvidíme překrásnou nevěstu.“

„Překrásnou? Vždyť ani nevíš, jak vypadá.“

„Všechny nevěsty vypadají překrásně. Proto nosí závoj – aby ty ošklivé nebyly vidět a aby v jejich slavný den zůstalo všechno kouzelné.“

„To je tak romantické.“

Fisher zamrkal. „Ne každý může být tak hezký jako já.“

Tři sklenky šampaňského mi pomohly uklidnit se natolik, že jsem zvládla sedět v klidu po celý obřad. A nevěsta rozhodně nepotřebovala závoj. Olivie Rothschildová – nyní už vlastně Olivie Royceová – byla nádherná. Trochu jsem slzela, když ženich pronášel svůj svatební slib. Velká škoda, že se se mnou ten šťastný pár ve skutečnosti nepřátelil, protože jeden ze svědků byl šíleně atraktivní. Kdyby to bylo doopravdy, mohla bych aspoň snít, že mi Livi – tak jsem jí v duchu říkala – s tím fešným kamarádem svého manžela domluví rande. Jenže dnešní noc se bohužel odehrávala ve znamení úskoků a já nebyla žádná Popelka.

Koktejlová hodinka se odehrávala v překrásném sále, kde jsem ještě nikdy nebyla. Zatímco jsem u baru čekala na svůj drink, prohlížela jsem si malovaný strop. Fisher prohlásil, že si musí odskočit na toaletu, ale já měla dojem, že se nejspíš vytratil, aby si promluvil s tím pěkným číšníkem, který z něj nespustil oči od chvíle, co jsme vešli.

„Tady to je, slečno.“ Barman mi přisunul drink.

„Děkuji.“ Kvapně jsem se rozhlédla, abych se přesvědčila, že si mě nikdo nevšímá. Potom jsem ponořila nos do sklenky a dlouze si přičichla. Tohle jsem si rozhodně neobjednala.

„Ehm, promiňte prosím. Je možné, že jste mi dal gin značky Beefeater namísto Hendricks?“

Barman se zamračil. „To si nemyslím.“

Znovu jsem přičichla a nabyla jistoty, že udělal chybu.

Náhle se nalevo ode mě ozval mužský hlas: „Ještě jste to ani neochutnala a už jste přesvědčená, že vám nalil špatný gin?“

Zdvořile jsem se pousmála. „Beefeater se vyrábí z jalovce, pomerančové kůry, hořkých mandlí a čajové směsi, což mu dodává lékořicovou příchuť. Hendricks se dělá z jalovce, růží a okurek. Takže voní jinak.“

„Pijete ho čistý nebo s ledem?“

„Ani jedno. Mám martini, takže je to gin s vermutem.“

„A to si myslíte, že rozeznáte špatný gin, aniž byste ochutnala?“ Na hlase toho chlápka bylo patrné, že si to nemyslí.

„Mám velmi dobrý čich.“

Muž mi nahlédl přes rameno. „Hele, Hudsone, mám tu stodolarovku, která říká, že když tady slečně nalijeme dva různý giny, tak je od sebe nerozezná.“

Druhý mužský hlas se ozval z místa kousek za mým pravým ramenem. Zněl sytě, a přitom sametově a hladce – tak trochu jako ten gin, ze kterého mi barman měl umíchat drink.

„Zvedni to na dvě stě a beru.“

Obrátila jsem se, abych si prohlédla muže ochotného vsadit peníze na moje schopnosti, a vykulila jsem oči.

Ach. Páni. Byl to ten nádherný mužský z ženichovy party. Civěla jsem na něj skoro po celou dobu svatebního obřadu. Zdálky byl pohledný, ale takhle zblízka mi vyrazil dech, až mě zalechtalo v břiše. Měl tmavé vlasy, opálenou pleť, ostře řezanou čelist a smyslné plné rty. Jeho účes s vlasy ulíznutými dozadu a pěšinkou na stranu mi připomněl dávné hvězdy filmového plátna. Ze zadní lavice, kde jsem během obřadu seděla, jsem však neměla šanci vidět tu výraznou mořskou modř jeho očí. Očí, které si teď četly v mé tváři, jako by to byla kniha.

Odkašlala jsem si. „Vy chcete vsadit dvě stě dolarů, že rozeznám gin po chuti?“

Ten nádherný chlap ke mně přistoupil a můj čich ožil. Tak tohle tedy voní líp než jakýkoliv gin. Nebyla jsem si jistá, zda je to voda po holení či nějaký sprchový gel, ale ať už to bylo cokoliv, musela jsem vynaložit veškeré úsilí, abych se k němu nenaklonila a zhluboka nezačenichala. Ten hříšně sexy mužský voněl stejně dobře, jako vypadal. Taková kombinace je můj kryptonit.

V hlase mu zazněl náznak pobavení. „Chcete mi snad říct, že sázím na špatného koně?“

Zavrtěla jsem hlavou a obrátila se zpět k jeho příteli. „Vyjdu vám s tou vaší malou sázkou vstříc, ale vsázím taky dvě stovky.“

Když jsem pohledem zabloudila zpět ke krasavci po pravici, mírně mu zacukal koutek. „Prima.“ Kývl směrem ke svému příteli. „Ať barman naleje panáka Beefeatera a panáka Hendrickse. Postavte to před ni a neukazujte nám, co je co.“

O minutu později jsem pozvedla prvního panáka a přičichla k němu. Popravdě ani nebylo nutné, abych očichávala i ten druhý, ale pro jistotu jsem to stejně udělala. Kruci… Měla jsem se vsadit o víc. Tohle bylo jednoduché jako sebrat dítěti bonbon. Postrčila jsem jeden z panáků směrem k vyčkávajícímu barmanovi a řekla: „Tohle je Hendricks.“

Na barmana to udělalo dojem. „Má pravdu.“

„Sakra,“ zafuněl chlápek, který tu hru začal. Zalovil v přední kapse, vytáhl úctyhodný svazek bankovek a odloupl z něj čtyři stodolarovky. Hodil je naším směrem na barový pult a zavrtěl hlavou. „V pondělí je vyhraju zpátky.“

Krasavec shrábl svou hotovost a usmál se na mě. Když jsem sáhla pro svůj podíl, sklonil hlavu a zašeptal mi do ucha: „Skvělá práce.“

Achich. Z doteku jeho horkého dechu mi přeběhl mráz po zádech. Už příliš dlouho jsem s žádným mužským nic neměla. Naneštěstí se mi trochu podlamovala kolena. Ale přiměla jsem se to ignorovat. „Děkuji.“

Natáhl se podél mě k barovému pultu a uchopil jednoho panáka. Pozvedl jej k nosu, vtáhl vzduch, pak ho položil zpátky a očichal ten druhý.

„Necítím žádný rozdíl.“

„To prostě znamená, že máte obyčejný čich.“

„Aha, chápu. A ten váš je… neobyčejný?“

Usmála jsem se. „No ano, je.“

S pobaveným výrazem mi podal jednoho panáka a druhý pozvedl v přípitku. „Na neobyčejnost,“ řekl.

Obvykle panáky nepiju, ale co už. Přiťukla jsem si a jedním lokem ho vyzunkla. Možná že mi alkohol pomůže ukonejšit nervy zjitřené tímhle člověkem.

Postavila jsem prázdnou skleničku vedle té jeho na barový pult. „Předpokládám, že takhle se sázíte pravidelně, když to na vás váš kamarád plánuje vyhrát hned v pondělí zpátky.“

„Jackova rodina se s tou mojí přátelí už od doby, kdy jsme ještě byli děti. Ale to sázení začalo, až když jsme šli na stejnou vejšku. Já fandím ragbyovému týmu Notre Dame a on USC. Tehdy jsme neměli peníze, tak jsme se sázeli o ránu paralyzérem.“

„O ránu paralyzérem?“

„Jeho táta byl policajt. Dal mu paralyzér, aby ho měl Jack pro všechny případy schovaný pod sedadlem v autě. Nejspíš si ale nepředstavoval, že jeho syn schytá padesát tisíc voltů, když USC na poslední chvíli prohraje kvůli zachycení míče.“

Zavrtěla jsem hlavou. „To je trochu ujeté.“

„Rozhodně nešlo o naše nejmoudřejší rozhodnutí. Aspoň že jsem vyhrával daleko častěji než on. Menší poškození mozku by možná pomohlo vysvětlit některá jeho rozhodnutí z dob studií.“

Zasmála jsem se. „Takže dnešek byl jen pokračováním tradice?“

„V podstatě ano.“ Usmál se a nabídl mi ruku. „Mimochodem, jmenuju se Hudson.“

„Ráda vás poznávám. Jsem St–“ Na poslední chvíli jsem se zarazila. „Jsem Evelyn.“

„Takže vy jste fanynka ginu, Evelyn? Je to ten důvod, proč je od sebe dokážete rozeznat, zatímco já ne?“

Usmála jsem se. „Neřekla bych, že jsem fanynka ginu, to ne. Popravdě, většinou piju víno. Ale zmínila jsem už svoje povolání? Jsem chemička přes vůně – parfumérka.“

„Vy vyrábíte parfémy?“

Přikývla jsem. „Mimo jiné. Šest let jsem vyvíjela vůně pro kosmetické a parfumérské firmy. Někdy jsem pracovala na novém parfému, jindy na vůni pro vlhčené odličovací ubrousky nebo jsem vymýšlela příjemnější vůni pro již existující kosmetiku.“

„Jsem si celkem dost jistý, že žádnou jinou parfumérku neznám.“

Usmála jsem se. „Je to tak vzrušující, jak jste doufal?“

Uchechtl se. „Jak přesně vás na takovou práci trénují?“

„No, vystudovala jsem chemii. Ale můžete být sebevzdělanější a stejně tu práci nezvládnete, pokud nemáte hyperosmii.“

„A to je…?“

„Nadprůměrná schopnost cítit vůně, čili zvýšená čichová vnímavost.“

„Takže máte prostě dobrý nos?“

Zasmála jsem se. „Přesně tak.“

Spousta lidí si myslí, že má dobrý čich, jenže takoví lidé většinou jen nechápou, jak hrozně moc citlivý je někdo s hyperosmií. V takovém případě se vždycky nejvíc osvědčilo předvést to v praxi. A navíc jsem chtěla zjistit, jakou kolínskou Hudson používá. A tak jsem naklonila blíž a zhluboka vdechla jeho vůni.

Vydechla jsem a řekla: „Mýdlo značky Dove.“

Nevypadal zcela přesvědčeně. „Ano, ale to je celkem obvyklá volba.“

Usmála jsem se. „Nenechal jste mě domluvit. Dove Cool Moisture. To má v sobě okurku a zelený čaj – což jsou mimochodem dost běžné ingredience pro výrobu ginu. A používáte šampon L’Oreal Elvive, stejně jako já. Cítím výtažky z gardénie tahitské a z šípkové růže a jemný náznak kokosového oleje. Jo, a taky používáte deodorant Irish Spring. Kolínskou na sobě podle mě vůbec nemáte.“

Hudson povytáhl obočí. „Tak tohle je něco. Včera nocovala celá družba v hotelu a já si zapomněl zabalit kolínskou s sebou.“

„Kterou obvykle používáte?“

„Ale… to vám přece nemůžu říct. Jak bychom se na našem druhém rande zabavili, kdybychom nemohli hrát na čuchanou?“

„Druhé rande? Já si nevšimla, že se schyluje k prvnímu.“

Hudson se usmál a vztáhl ke mně ruku. „Noc je mladá, Evelyn. Zatančíte si se mnou?“

Sevřený žaludek mě varoval, že je to špatný nápad. Fisher a já jsme se měli držet pospolu a omezit styky s ostatními lidmi, abychom minimalizovali šanci, že nás odhalí. Navíc byl tenhle chlap neuvěřitelně přitažlivý. Jenže nějak se přihodilo, že jsem se té jeho ruky chopila ještě dřív, než můj mozek dořešil všechna pro a proti. Odvedl mě na taneční parket, uchopil mě jednou paží kolem pasu a druhou se ujal vedení. V tanci byl nepřekvapivě zběhlý.

„Takže, Evelyn s neobyčejným čichem, nikdy předtím jsem vás neviděl. Jste host, nebo doprovod?“ Rozhlédl se po sále. „Probodává mě teď za zády nějaký chlap pohledem? Měl bych si z Jackova auta donést paralyzér, abych měl čím odehnat žárlivého přítele?“

Zasmála jsem se. „S někým tu jsem, ale je to jen kamarád.“

„Chudák…“

Usmála jsem se. Hudson flirtoval až přehnaně, ale stejně jsem mu to žrala. „Fisher se daleko víc než o mě zajímá o chlápka, co tu roznáší šampaňské.“

Hudson si mě přitáhl o něco blíž. „Už teď ho mám mnohem raději než před půlminutou.“

Naskočila mi husí kůže, když ke mně sklonil hlavu a jemně se mi nosem otřel o šíji.

„Voníte fantasticky. Máte na sobě některý z vašich vlastních parfémů?“

„Mám. Ale není běžně k mání. Líbí se mi představa, že mám vůni, která je doopravdy jen moje a podle které si mě ostatní mohou pamatovat.“

„Nemyslím, že potřebujete zvláštní vůni, aby si vás někdo zapamatoval.“

Provedl mě po parketu s takovou grácií, až jsem si říkala, zda nebral soukromé hodiny tance. Většina mužů jeho věku žije v domnění, že pomalý tanec znamená kolébat se sem tam a třít se při tom o partnerku ztopořeným údem.

„Jste dobrý tanečník,“ poznamenala jsem.

Hudson nás místo odpovědi zatočil dokola. „Moje matka byla profesionální plesová tanečnice. Neměl jsem na vybranou – pokud jsem chtěl dostat jídlo, musel jsem se učit.“

Zasmála jsem se. „To je vážně super. Nezvažoval jste, že vykročíte v jejích stopách?“

„Rozhodně ne. Po celou dobu, co jsem vyrůstal, jsem vídal, jak trpí na bolavé kyčle, únavové zlomeniny, zpřetrhané vazy – rozhodně to není tak oslnivá profese, jak to vypadá ve všech těch tanečních soutěžích v televizi. Takové zaměstnání musí člověk opravdu milovat, aby ho zvládl vykonávat.“

„Myslím, že to platí pro jakékoliv zaměstnání.“

„To je dobrá připomínka.“

Píseň skončila a konferenciér všechny vyzval, aby se posadili.

„Kde sedíte?“ zeptal se Hudson.

Ukázala jsem směrem, kam nás s Fisherem usadili. „Někde tamhle. Stůl šestnáct.“

Přikývl. „Doprovodím vás.“

Došli jsme ke stolu ve stejnou chvíli jako Fisher, který přicházel z opačného směru. Podíval se na Hudsona, pak na mě a jeho výraz zcela jasně prozrazoval otázku, kterou však nevyslovil nahlas.

„Ehm… tohle je můj kamarád Fisher. Fishere, tohle je Hudson.“

Hudson mu nabídl ruku. „Rád vás poznávám.“

Když se pozdravil s mlčícím Fisherem, který zjevně úplně ztratil řeč, obrátil se ke mně a znovu mě uchopil za ruku. „Měl bych se vrátit ke svému stolu, kde sedí zbytek družby.“

„Dobře.“

„Zatančíme si ještě později?“

Usmála jsem se. „Ráda.“

Hudson vykročil, ale pak se ještě jednou otočil, a zatímco kráčel pozpátku, zavolal: „Pro případ, že si zahrajete na Popelku a zmizíte mi – jak se jmenujete příjmením, Evelyn?“

Jelikož mě oslovil mým falešným jménem, naštěstí jsem se upamatovala a neřekla mu své opravdové příjmení, jako se mi málem povedlo prve. „Whitleyová.“

„Whitleyová?“

Ach bože. On Evelyn znal?

Přejel mi pohledem po tváři. „Překrásné jméno. Uvidíme se.“

„Ehm… ano, jistě.“

Jakmile se ocitl z doslechu, Fisher se ke mně naklonil. „Já se mám jmenovat Maxmilian, miláčku.“

„Ach bože, Fishere. Musíme pryč.“

„Ale ne.“ Pokrčil rameny. „O nic nejde. Stejně jsme si toho Maxmiliana vymysleli. Jsem jen tvůj doprovod. Nikdo netuší, koho si sem Evelyn přivedla. I když bych dál rád předstíral, že jsem realitní magnát.“

„Ne, o to nejde.“

„Tak o co?“

„Musíme pryč, protože Hudson ví…“

KAPITOLA 2

Stella

Fisher usrkl piva. „To je jen paranoia. Ten chlap nemá nejmenší ponětí. Sledoval jsem, jak se tvářil, když jsi vyslovila Evelynino příjmení. Jediné, co vnímal, byla tvoje krása.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Ne, tvářil se divně. Viděla jsem to.“

„Jak dlouho jsi s ním mluvila?“

„Nevím. Patnáct minut? Potkala jsem ho u baru a pak mě vyzval k tanci.“

„Vypadal jako typ kluka, který by se neodvážil zeptat, pokud by měl nějaké podezření?“

Zamyslela jsem se nad tím. Vlastně ne. Hudson na mě působil spíš odvážně než stydlivě. „Ne, ale…“

Fisher mi položil ruce na ramena. „Zhluboka se nadechni.“

„Fishere, měli bychom vypadnout.“

Znovu se ozval konferenciér a vyzval všechny hosty, aby se posadili na svá místa, protože se bude podávat večeře. Fisher mi odsunul židli. „Pojďme se alespoň najíst. Jestli se chceš hned po jídle vypařit, můžeme. Ale říkám ti, že jsi jen paranoidní. Ten chlap nemá ponětí, která bije.“

Instinkt mi říkal, že bychom měli ihned odejít, ale když jsem se rozhlédla po sále, všimla jsem si, že jsme poslední z několika opozdilců a lidé se na nás dívají.

Povzdychla jsem si.

„Fajn. Večeře a pak odsud vypadneme.“

Fisher se usmál.

Mluvila jsem tiše s ohledem na ostatní hosty u našeho stolu, které jsme nezdvořile ignorovali. „Kde jsi mimochodem byl?“

„Mluvil jsem s Noahem.“

„Kdo je Noah?“

„Roztomilý číšník. Bude z něj herec.“

Zakoulela jsem očima. „To víš, že jo. Měli jsme se držet spolu, víš?“

„Nepřipadala jsi mi zvlášť osamělá. Kdo byl ten Adonis? Víš, že nemám rád, když se kolem tebe točí chlapi hezčí než já.“

Povzdychla jsem si. „Byl nádherný, že jo?“

Fisher se napil piva. „Já bych do něj šel.“

Oba jsme se zasmáli. „Fakticky si myslíš, že si ničeho nevšiml? Neříkáš to jen proto, že chceš zůstat, že ne?“

„Ne, naprosto nic nám nehrozí.“

Nakonec jsem se u večeře celkem uvolnila. Možná to ale spíš mělo co do činění s číšníkem, který mi neustále bez vyzvání doléval pití, než že bych usoudila, že má Fisher pravdu. Určitě to nebylo tím, že bych si už nemyslela, že nás má Hudson za podvodníky, spíš v tom hrálo roli opojení z martini, díky kterému mi to začalo být jedno.

Jakmile sklidili talíře, požádal mě Fisher o tanec a já si řekla, že klidně. Holka jako já může zažít i horší večer než ten protančený se dvěma pohlednými muži. A tak jsme se vydali na parket, zrovna když hráli chytlavou popovou písničku. Jen co tempo zvolnilo, sevřel mě Fisher v objetí.

Píseň byla zhruba v polovině a my se celí rozesmátí vznášeli v naší malé bublině, když vtom mému partnerovi poklepal kdosi na rameno.

„Nevadí, když vás vyruším?“

Hudson.

Srdce se mi divoce rozbušilo. Nebyla jsem si jistá, zda je to vyhlídkou na návrat do náruče toho nádherného muže, nebo rizikem, že mě odhalí.

Fisher se usmál a poodstoupil. „Dejte mi na to děvče dobrý pozor.“

„To mám v úmyslu.“ To, jak to vyslovil, ve mně vyvolalo nepříjemný pocit. Přitom mě však Hudson vzal do náruče a stejně jako prve nás vedl v rytmu hudby.

„Bavíte se?“ zeptal se.

„Ehm… Ano. Tohle je moc pěkné místo na svatbu. Nikdy předtím jsem tu nebyla.“

„Jak že jste to říkala? Kdo vás vlastně pozval? Nevěsta, nebo ženich?“

Neříkala jsem nic. „Nevěsta.“

„A odkud se znáte?“

Krucinál. Zvedla jsem oči a Hudson zkřivil ústa v čemsi, co připomínalo úsměv, ale rozhodně ne pobavený. Působil spíš cynicky než vesele.

„No, ehm, kdysi jsme spolu pracovaly.“

„Ano? V Rothschildově investiční?“

Zachtělo se mi utéct. Možná to Hudson vycítil, protože mě sevřel ještě pevněji, tedy pokud se mi to nezdálo. Polkla jsem. „Ano. Pracovala jsem pro Rothschildovu investiční.“

Jediné, co jsem věděla o Evelynině krátce trvajícím zaměstnání u Rothschildů, bylo to, že pracovala jako recepční a nemohla vystát svého šéfa. Mluvila o něm jako o klasickém panákovi jako vystřiženém z pánského časopisu Gentlemen‘s Quarterly.

„A na jaké že to bylo pozici?“

Začínalo mi to připadat jako výslech.

„Jako recepční.“

„Jako recepční? Ale já myslel, že jste parfumérka?“

Sakra. Jasně. Tohle jsem nedomyslela, když jsem předtím tak upřímně vyprávěla o své profesi. „Já, ehm, rozjíždím vlastní firmu a trochu se to tehdy vleklo, takže jsem potřebovala příjem.“

„A jaký typ podnikání rozjíždíte?“

Alespoň tahle část nebyla lež. „Jmenuje se to Tvá vůně. Jde o zásilkový prodej parfémů na zakázku.“

„Jak to funguje?“

„Pošleme zákazníkovi dvacet malých vzorků vůní, aby je ohodnotil od jedné do deseti, a k tomu ještě podrobný dotazník. Na základě toho, jaké vůně se jim líbí, a podle odpovědí v dotazníku, vytvoříme jejich osobní vůni. Vymyslela jsem algoritmus, který na základě shromážděných vstupních údajů sestaví chemický vzorec.“

Hudson si pozorně prohlížel mou tvář. Vypadalo to, že se snaží rozluštit nějakou hádanku. Když potom znovu promluvil, zněl mírněji. „To je vlastně dobrý nápad.“

Možná to bylo tím, že mi alkohol dodal odvahu, ale najednou se mě to jeho překvapení dotklo. „To jste si myslel, že když jsem blondýna, tak nedokážu nic vymyslet?“

Tváří mu letmo proběhlo cosi, co mohl být skutečný úsměv, ale rychle se to vytratilo a Hudson opět nasadil stoický výraz. Dlouze se na mě zahleděl a já mezitím zadržovala dech a čekala, že mě každou chvíli prohlásí za podvodnici.

Nakonec řekl: „Půjdete se mnou na chvíli?“

„Kam?“

„Musím pronést řeč a doufal jsem, že byste mohla stát poblíž. Pohled na vaši krásnou tvář mi poskytne přesně to povzbuzení, které potřebuju.“

„Hmm… tak dobře.“

Hudson se usmál, ale opět to působilo trochu neupřímně. Jeho požadavek ovšem vyzníval celkem neškodně, takže když mě uchopil za ruku a vedl do přední části sálu, snažila jsem se sama sebe přesvědčit, že se mi to jen zdálo a všechny ty divné pocity pramení z mého špatného svědomí.

Hudson krátce promluvil s konferenciérem a pak jsme poodstoupili ke straně parketu, abychom tam počkali. Stáli jsme vedle sebe, a když dohrála píseň, konferenciér vyzval hosty, aby znovu zaujali svá místa.

„Dámy a pánové, rád bych vám představil někoho, kdo je pro oba novomanžele velmi důležitý. Je to bratr naší krásné nevěsty a dobrý přítel našeho švarného ženicha. Dovolte, abychom zatleskali našemu svědkovi Hudsonovi!“

Do prdele. On je bratrem nevěsty!

Panák z Gentlemen’s Quarterly!

Hudson se ke mně sklonil. „Zůstaňte tady, abych viděl váš nádherný obličej, Evelyn.“

Přikývla jsem a usmála se, i když se mi chtělo zvracet. Během následujících deseti minut Hudson řečnil jako o život. Vyprávěl, jak byla jeho sestřička v dětství otravná, a jak je hrdý na ženu, která se z ní stala. Když zmínil, že oba jejich rodiče už zemřeli, trochu jsem se dojala. Zcela zjevně sestru obdivoval a jeho řeč byla stejnou měrou vážná i vtipná. Během jeho projevu jsem si dost oddechla, že na mě nenachystal žádnou zákeřnost. Škoda že jsme se potkali zrovna za takových podmínek a že jsem se mu představila pod falešným jménem, protože Hudson byl podle všeho senzační úlovek.

Na konci svého proslovu pozvedl sklenici. „Na Masona a Olivii. Nechť máte lásku, zdraví a bohatství, ale hlavně dlouhý život, abyste si to všechno stihli užít.“

Sálem zaševelilo hromadné na zdraví, všichni se napili a já myslela, že je konec projevu. Jenže nebyl. Místo aby Hudson předal mikrofon zpátky konferenciérovi, otočil se a podíval se přímo na mě. Z šibalského úsměvu, který mu přeběhl po tváři, mi přejel mráz po zádech, a nikoliv v dobrém slova smyslu.

„A nyní,“ pronesl, „mám pro vás speciální překvapení. Drahá přítelkyně mé sestry, Evelyn, by vám ráda řekla pár slov.“

Vytřeštila jsem oči.

Hudson pokračoval. „Má totiž skvělou historku o tom, jak se s nevěstou seznámily. Je to opravdu zábavné a nemůže se dočkat, až se o ni s námi dnes večer podělí.“

Hudson ke mně přistoupil s mikrofonem v ruce. V očích mu pobaveně jiskřilo, ale mě se zmocnila obava, že ty jeho naleštěné boty brzy ozdobí moje zvratky. Zatřepala jsem rukou a zavrtěla hlavou, ale to ho jen povzbudilo.

Vzal mě za ruku a pokračoval do mikrofonu. „Evelyn má zřejmě trému. Je trochu stydlivá.“ Mírně zatáhl a já učinila dva neochotné kroky doprostřed sálu, ale pak jsem se zapřela a odmítla se hnout dál.

Hudson se zasmál a znovu pozvedl mikrofon. „Vypadá to, že potřebuje trochu povzbudit. Co říkáte, dámy a pánové? Zatleskáme Evelyn, aby předstoupila a řekla pár slov?“

Dav začal tleskat. Toužila jsem, aby se rozestoupila podlaha a mé strachy zcepenělé tělo pohltila bezedná jáma. Každou vteřinou však bylo jasnější, že jediná cesta, jak z toho ven, povede přímo středem. Všechny pohledy se na mě upíraly a neexistoval způsob, jak z toho vyváznout bez úhony. Zvažovala jsem útěk, ale nakonec jsem usoudila, že bude lepší, když se za mnou požene jen několik lidí, a ne celý sál. Zhluboka jsem se tedy nadechla, přistoupila k nejbližšímu stolu a zeptala se náhodného starého pána, jestli jeho drink obsahuje alkohol. Když řekl, že je to vodka s ledem, posloužila jsem si a vypila ji na jediné loknutí. Pak jsem si uhladila šaty, narovnala se, zvedla bradu, napochodovala k Hudsonovi a třesoucí se rukou popadla mikrofon.

Sklonil se a s úsměvem mi šeptl do ucha: „Hodně štěstí, Evelyn.“

Místnost ztichla a já cítila, jak mi na čele a na horním rtu vystupují krůpěje potu. V krku mi uvázl knedlík velikosti golfového míčku a prsty na rukou i nohou mě rozbrněly. Všechny oči se upíraly na mě a já jsem si zoufale lámala hlavu, abych vymyslela nějaký příběh – jakýkoliv. Nakonec mě jeden napadl, ačkoli vyžadoval trochu improvizace. Ovšem to se k dnešnímu večeru celkem hodilo, ne?

Odkašlala jsem si. „Ahoj…“

Držela jsem mikrofon pravou rukou. Když jsem si všimla, jak se mi chvěje, pozvedla jsem levačku a sevřela jsem jí svoji pravou dlaň, abych ji stabilizovala. Pak jsem se zhluboka nadechla. „Ahoj, já jsem Evelyn. S Olivií jsme se seznámily ve školce.“

Udělala jsem tu chybu, že jsem se podívala ke stolu, kde seděli novomanželé. Nevěsta měla tvář svraštělou zmatkem, civěla na mě a cosi šeptala svému manželovi.

Raději to urychlím… „Jak už zmínil Hudson, ráda bych se s vámi podělila o to, jak jsme se s Livi seznámily. Přistěhovali jsme se do města uprostřed školního roku, takže jsem neměla moc kamarádů. Tehdy jsem byla hrozně stydlivá. Kdykoli se na mě soustředila pozornost okolí, celá jsem zrudla, takže jsem se za každou cenu vyhýbala mluvení ve třídě. Jednou jsem o přestávce venku vypila celou láhev vody. Po návratu do třídy se mi hrozně chtělo na záchod, ale náš učitel pan Neu už zahájil vyučování a já nechtěla vyrušovat. Měl asi dva metry dvacet a vůbec z něj šel strach, takže jen pouhé pomyšlení, že zvednu ruku, on mě vyvolá a všechny děti se ke mně otočí, mě naprosto děsilo. Takže jsem se to celou hodinu snažila udržet a musím vám říct, že ten chlap celou tu dobu nezavřel pusu.“

Podívala jsem se na nevěstu. „Vzpomínáš, jak pan Neu pořád drmolil jako o závod a vyprávěl ty svoje příšerné, otřepané vtipy? A pak byl jediný, kdo se smál.“

Nevěsta na mě hleděla, jako kdyby mi dočista přeskočilo. V čemž se zcela jistě nemýlila.

Následujících pět minut jsem pořád žvanila – stála jsem před sálem plným lidí a vyprávěla jim, jak jsem se po skončení hodiny okamžitě rozběhla na záchod, ale všechny kabinky byly obsazené, a já už to nedokázala dál vydržet. Detailně jsem popsala, jak jsem se vrátila do třídy s mokrými kalhotami a snažila se to skrýt, ale jeden kluk si toho všiml a zařval: „Koukejte! Ta nová holka se počůrala.“ Byla jsem příšerně zahanbená a do očí mi vstoupily slzy, když tu mi na pomoc přispěchala moje kamarádka. Odhodlala se k odvážnému činu, kterým mezi námi ukovala nezlomné pouto. Sama se také počůrala, pak vstala a řekla všem, že jsme spolu venku o přestávce seděly na mokré trávě.

Celý příběh jsem uzavřela tím, že jsem místnosti plné usmívajících se lidí sdělila, že ze všeho nejvíc šťastnému páru přeju, aby spolu zažili tolik lásky a smíchu, kolik jsme s nevěstou sdílely tolik let. Pozvedla jsem ruku s imaginární sklenkou. „Připíjím nevěstě a ženichovi.“

Lidé začali tleskat a já věděla, že ten čas musím využít k tomu, abych odtamtud vypadla. Hudson pořád ještě postával opodál, a pokud jsem se nemýlila, zdálo se mi, že je na mě trochu pyšný, že jsem se nezhroutila. Upřeně mě sledoval s jiskrou v oku, až jsem k němu došla a přitiskla mu mikrofon k hrudi.

Zakryl horní část mikrofonu a usmál se.

„Zábavné.“

Předvedla jsem mu zářivý úsměv a pokrčeným prstem mu naznačila, aby se naklonil blíž.

Když to udělal, zašeptala jsem mu do ucha: „Jste parchant.“

Hudson se zhluboka zachechtal a já pobouřeně odkráčela, aniž bych se ohlédla, zda jde za mnou.

To už ke mně naštěstí kráčel Fisher, takže jsem ho nemusela hledat, abychom mohli uprchnout společně. Tvářil se jako puk. „Jsi namol? Co se to tam sakra dělo?“

Popadla jsem ho za paži a pokračovala v chůzi. „Musíme odsud rychle vypadnout. Máš moji kabelku?“

„Ne.“

Sakra. Uvažovala jsem, že ji tam nechám, ale měla jsem v ní řidičák i kreditku. Odbočila jsem tedy doleva a zamířila k našemu stolu. Koutkem oka jsem zahlédla Hudsona a ženicha, jak se baví s vrchním číšníkem a ukazuje na nás.

„Do prdele! Musíme si pospíšit.“ Zbylou vzdálenost k našemu stolu jsem uběhla, sebrala kabelku a vydala se na zpáteční cestu. Po dvou krocích jsem se otočila.

„Co to děláš?“ zeptal se Fisher.

Sebrala jsem z našeho stolu neotevřenou láhev šampaňského značky Dom Pérignon. „Beru si ji s sebou.“

Fisher se smíchem zavrtěl hlavou a vyrazili jsme ke dveřím. Cestou jsme brali láhve šampaňského z každého stolu, který jsme minuli. Zmatení hosté nevěděli, co si mají myslet, ale my se pohybovali příliš rychle, než aby k tomu kdokoli stihl něco říct. Než jsme se dostali k východu, měli jsme už plné ruce bublinek minimálně za tisícovku.

Přálo nám štěstí, protože venku před budovou čekalo na semaforu několik žlutých taxíků. Naskočili jsme do prvního prázdného vozu, Fisher zabouchl dveře a oba jsme si klekli na zadní sedadlo, abychom viděli zadním oknem ven. Vrchní číšník a dva chlápci z ochranky, kteří předtím kontrolovali pozvánky, už byli v polovině mramorového schodiště. Hudson stál nahoře, nenuceně se opíral o mramorový sloup, popíjel šampaňské a pozoroval náš šílený úprk. Dívala jsem se střídavě na semafor a naše pronásledovatele a v uších mi hučela krev. Právě když doběhli ke kraji chodníku a vrhli se do vozovky, červená přeskočila na zelenou.

„Jeďte! Jeďte!“ zakřičela jsem na taxikáře.

Šlápl na plyn a my s Fisherem jsme zůstali klečet na sedadle a sledovali zadním okénkem, jak se naši pronásledovatelé vzdalují. Jakmile jsme odbočili doprava, obrátila jsem se a zhroutila se na sedadlo. Zdálo se mi, že už nedokážu popadnout dech.

„Co se ksakru stalo, Stello? V jednu chvíli tě vidím tančit s nádherným chlapem, který vypadal, že je do tebe blázen, a v té příští vyprávíš celému sálu nějakou šílenou historku. Opila ses, nebo co?“

„I kdyby, tak bych už dávno strachy vystřízlivěla.“

„Co tě to popadlo?“

„Nejde o to co, ale kdo.“

„Nechápu.“

„Pamatuješ toho krasavce, se kterým jsem se bavila?“

„Jo, a co?“

„No, ukázalo se, že věděl všechno, co –“ Zaplavila mě hrůza, protože jsem si uvědomila, že si nejsem jistá, kde mám telefon. Zběsile jsem se vrhla na kabelku a začala z ní vytahovat věci. Uvnitř zjevně nebyl, ale to přece nešlo. Odmítala jsem se smířit s tím, co se stalo, a raději jsem si její obsah vysypala do klína.

Žádný telefon.

Žádný zatracený telefon!

„Co hledáš?“ zeptal se Fisher.

„Prosím, řekni mi, že máš můj mobil.“

Zavrtěl hlavou. „Proč bych ho měl mít?“

„Protože jestli ho nemáš, tak to znamená, že jsem ho nechala na té svatbě…“

KAPITOLA 3

Hudson

„Pane Rothschilde, máte telefon.“

Povzdechl jsem si a stiskl tlačítko interkomu. „Kdo je to?“

„Tady Evelyn Whitleyová.“

Hodil jsem pero na stůl, zvedl sluchátko a opřel se v křesle. „Evelyn, děkuji, že jste mi zavolala zpátky.“

„To je samozřejmost. Jak se máte, Hudsone?“

Dost frustrovaně na to, abych zavolal otravné kamarádce své mladší sestry, kterou jsem nechtěl zaměstnat, ale přesto jsem to udělal, jen aby za dva měsíce poté přestala chodit do práce a pak bez jakéhokoliv vysvětlení podala výpověď.

„Mám se dobře. A vy?“

„Docela dobře. I když v Louisianě je ve srovnání s New Yorkem opravdu vlhko.“

Tak tam tedy utekla? Vlastně mi to bylo jedno a nějaké zdvořilostní plky s Evelyn jsem toho dne ve svém nabitém programu rozhodně neměl.

„Nuže, požádal jsem svou asistentku, aby vás vypátrala, protože na Oliviinu svatbu dorazila žena, která se za vás vydávala.“

„Za mě? Opravdu? Kdo by udělal něco takového?“

„Doufal jsem, že mi to budete schopná říct.“

„Ježíši, nemám ponětí. Ani jsem netušila, že mě Liv pozvala na svatbu. Rozhodně jsem nedostala pozvánku.“

„Moje sestra říkala, že ji poslala poštou zrovna v době, když jste odjela z města. Odeslala ji na vaši starou adresu tady ve městě. Nechala jste si poštu přeposílat, nebo vám ji někdo vyzvedával?“

„Skoro všechnu poštu dostávám elektronicky – účet za telefon, výpisy z kreditní karty a tak. Takže jsem si poštu přeposílat nenechala. Moje bývalá spolubydlící v tom bytě stále ještě bydlí, takže tu pozvánku možná dostala ona.“

„Vy jste měla spolubydlící?“

„Jo, Stellu.“

„Možná to byla Stella?“

Evelyn se zasmála. „To si nemyslím. Ta rozhodně není ten typ, který by se vetřel na cizí svatbu.“

„Řekněme, že třeba ano. Popište mi, jak ta vaše bývalá spolubydlící vypadá.“

„Já nevím, blond vlasy, možná metr pětašedesát, bledá pleť, pěkné křivky… brýle. Velikost bot osmatřicet.“

Barva vlasů, pěkné křivky a popis pleti se shodovaly. Co se týče brýlí, usoudil jsem, že mohla mít čočky. Ale kdo sakra udává velikost bot jako součást fyzického popisu? „Nemá ta vaše spolubydlící náhodou ve zvyku očichávat věci?“

„Ano! Stella vyvíjí parfémy pro Estée Lauder nebo tak něco. Teda aspoň než dala výpověď. Bydlely jsme spolu jen asi rok, ale je fakt, že pořád něco očichávala, což bylo podle mě trochu divné. Taky měla ve zvyku odpovídat na jednoduché otázky dlouhatánskými příběhy a rozdávala lidem čokoládové tyčinky. Ale jak jste věděl, že tak ráda očich… panebože. To Stella šla na tu svatbu místo mě?“

„Vypadá to tak.“

Evelyn se zasmála. „Nenapadlo by mě, že to v sobě má.“

Během té chvilky, kterou jsem se Stellou strávil, jsem si uvědomil, že v sobě má potenciál překvapit spoustu lidí. Většina by se jich rozběhla ke dveřím, jakmile by dostali do ruky mikrofon. Ale kdepak Stella. Sice se třásla hrůzou, ale přesto se vzchopila a postavila se tomu čelem. Ani nevím, co mi přišlo víc sexy. Zda to, jak vypadala, nebo to, jak necouvla před výzvou. Anebo jak mi na odchodu vzdorovitě řekla, že jsem parchant.

Od sestřiny svatby uplynulo osm dní a já tu zatracenou ženskou pořád nemohl dostat z hlavy.

„Jak se Stella jmenuje příjmením?“ zeptal jsem se.

„Bardotová. Jako ta herečka ze starých filmů.“

„Nemáte náhodou telefonní číslo k ní domů?“

„Ano. Mám ho uložené v mobilu. Jestli chcete, můžu vám ho po zavěšení přeposlat.“

„Ano. To by mi pomohlo.“

„Dobře.“

„Děkuji za informace, Evelyn.“

„Mám jí zavolat? Říct jí, že musí zaplatit náklady za účast nebo tak něco?“

„Ne, to není nutné. Vlastně bych byl radši, kdybyste se o tomhle rozhovoru nezmiňovala, pokud s ní náhodou budete mluvit.“

„Dobře… jistě. Jak myslíte.“

„Sbohem, Evelyn.“

Zavěsil jsem, promnul si bradu a zahleděl se z okna na město.

Stello Bardotová… co dělat, co si s tebou počít…

Otevřel jsem zásuvku psacího stolu a vytáhl iPhone, který mi předešlého dne poslala cateringová společnost. Prý ho našli ležet na stole číslo šestnáct. Požádal jsem asistentku, aby obvolala všechny, kdo kromě té záhadné ženy u stolu seděli. Nikdo telefon nepostrádal. Takže jsem si byl celkem jistý, komu patří. Jedinou otázkou bylo, co s tím udělám.

Má asistentka Helena nakoukla do dveří zasedací místnosti.

„Pane Rothschilde, omlouvám se za vyrušení, ale někdo vás chce vidět. Na dnešek nemáte v kalendáři žádnou schůzku, ale prý jste ji pozval.“

Pokynul jsem rukama směrem k lidem sedícím kolem stolu. „Zrovna máme poradu. A nic jiného teď naplánovaného nemám.“

Pokrčila rameny. „To jsem si myslela. Dám té paní vědět, že jste zaneprázdněn.“

„Kdo je to?“

„Jmenuje se Stella Bardotová.“

Vida, vida, vida… Takže Popelka si konečně přišla vyzvednout svůj skleněný střevíček? Od chvíle, kdy jsem jí poslal zprávu, už uplynulo šest dní, takže jsem předpokládal, že slečna Bardotová nemá odvahu se ukázat. Měl jsem Evelyninu starou adresu v našich firemních záznamech, takže jsem se mohl zachovat mile a prostě ten telefon vrátit. Jenže co by to bylo za legraci? Místo toho jsem poslal svou vizitku s poznámkou načmáranou na zadní straně.

Jestli chcete to, co jste tu nechala, přijďte si pro to.

„Můžete prosím vyřídit slečně Bardotové, že nemám čas, ale jestli může počkat, přijdu za ní, až tady skončím?“

„Jistě, samozřejmě. Dám jí vědět.“ Helena zavřela dveře zasedačky.

Porada trvala dalších čtyřicet minut, ale nejspíš jsem ji měl ukončit už po dvou, protože pomyšlení na to, co na mě čeká ve vestibulu, mě úplně vyvedlo z míry. Konečně jsem se s náručí šanonů vrátil do své kanceláře.

„Chcete, abych přivedla slečnu Bardotovou?“ zeptala se Helena, když jsem míjel její stůl.

„Dejte mi pět minut a pak ji uveďte dovnitř, prosím.“

Vlastně jsem netušil, co mám té malé vetřelkyni říct. Na druhou stranu, nebyl jsem to já, kdo by měl cokoli vysvětlovat. Proto jsem se rozhodl, že se prostě zachovám podle situace a uvidím, kam nás hovor zavede.

Což bylo dobře, protože ve chvíli, kdy vstoupila do dveří mé kanceláře, jsem si stěží dokázal vybavit své jméno.

Evelyn – nebo spíš Stella – byla ještě krásnější, než jsem si pamatoval. Na svatbě měla vlasy vyčesané nahoru, ale teď byly rozpuštěné a porcelánovou pleť jí tak rámovaly světlé vlnité lokny. Na očích měla obrovské brýle se silnými obroučkami, takže působila jako svůdná knihovnice. V jednoduchých, tmavě modrých letních šatech a lodičkách s nízkým podpatkem, se zdála drobnější než na svatbě.

Zachoval jsem co nejnetečnější výraz a pokynul ke křeslu pro hosty stojícímu naproti mému pracovnímu stolu.

„Prosím, posaďte se.“

Kousla se do spodního rtu, ale přesto vešla dovnitř.

„Heleno, zavřete za sebou dveře, prosím,“ požádal jsem svou asistentku.

Přikývla. „Samozřejmě.“

Nejdřív jsme si se Stellou trochu zasoutěžili v zírání, ale pak konečně zaparkovala zadek v křesle naproti stolu.

„Říkal jsem si, že si pro ten svůj skleněný střevíček nejspíš nepřijdete, Popelko.“

Zkřížila nohy a sepnula ruce na koleni. „Věřte mi, že kdybych měla jinou možnost, tak bych sem nepřišla.“

Povytáhl jsem obočí. „Měl bych se urazit? Vždyť já se na vaši návštěvu vlastně těšil.“

Našpulila rty. „To se vsadím, že ano. Jaké ponížení mám očekávat dnes? Svoláte sem všechny zaměstnance, aby se smáli a ukazovali si na mě?“

„Pravdu?“

„Zkoušel jste… uhodnout můj pin?“