ŠPANĚLSKÝ ÚSVIT

ŠPANĚLSKÝ ÚSVIT

Boo Walker

Ikar

Přeložila Michaela Melišíková

Boo Walker

A SPANISH SUNRISE

Copyright © 2022 by Lemuel Walker

This edition is made possible under a license arrangement originating with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration with Kristin Olson Literary Agency s.r.o.

All rights reserved.

Translation © 2023 by Michaela Melišíková

ISBN 978-80-249-5225-3

Obsah

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Kapitola 28

Kapitola 29

Kapitola 30

Kapitola 31

Kapitola 32

Kapitola 33

Kapitola 34

Kapitola 35

Kapitola 36

Kapitola 37

Epilog

Poděkování

Pro Ruth Chilesovou, jež je důkazem,
že andělé skutečně existují

Pokroucený strom si žije vlastním životem,
kdežto z rovného zbudou jen prkna.

Čínské přísloví

Kapitola 1

A najednou byli dva

Baxter Shaw pomalu otevíral dveře do školní třídy, kterou navštěvovala jeho dcera, a soužil se jediným pocitem – jako otec selhal. Místnost zela prázdnotou. Hlasitě, aby přehlušil déšť bubnující do střechy budovy, zvolal: „Haló? Je tu někdo?“ Od chvíle, kdy mu Miina učitelka, paní Meccaová, volala a požádala ho, aby přišel, uplynulo pouhých dvacet minut. Baxtera tedy musela očekávat. Podle všeho Mia už zase uhodila některého ze spolužáků.

Předpokládal, že učitelka co nevidět dorazí, a tak vešel do třídy a postavil se k oknům, odkud měl výhled na školní hřiště. Pozoroval déšť a horečně přemýšlel o tom, kde při výchově dcery udělal chybu. Existuje snad něco bolestnějšího než vědomí, že vaši osmiletou dcerku trápí potíže, s nimiž jí, ačkoli za ni zodpovídáte, nedokážete pomoct? Jeho malá Mia, nejroztomilejší holčička na světě, nadějná šachistka, milovnice ručně vyráběných šperků a skládaček z papíru, holčička, s níž si každý zakrslý pejsek chtěl hned hrát, stále ještě s šatní skříní přeplněnou princeznovskými šatičkami, ubližuje svým spolužákům. Jak se mu mohly věci tak strašně vymknout z rukou?

Stále tomu nemohl uvěřit. Copak by jeho dcera byla schopna takového jednání? Nejspíš ale přišel čas si to už konečně přiznat. Dívčino chování se za posledních šest týdnů, zhruba od konce srpna, neuvěřitelně zhoršilo a Baxter si s tím nedokázal poradit. Ve stejné době začala mít i noční můry, v nichž se jí zdávalo o matce. Všechno spolu samozřejmě souviselo.

Mia se s nastalou situací zcela pochopitelně velice těžko vyrovnávala. Baxter však doufal, že po tolika týdnech, a vzhledem k docela povzbuzujícímu průběhu sezení s terapeutkou, jsou snad oba z nejhoršího venku. Ostatně i on sám se snažil vzpomínky na minulost pohřbít.

Tragédie, která je před třemi lety potkala, drasticky ovlivnila jejich životy a on přemýšlel, zda se z ní vůbec kdy dokážou vzpamatovat. Ve snaze pomoci dcerce se vzdal všeho, co měl. Přestože odešel z kapely, čímž zahodil svou jedinou životní ambici, stále to nestačilo. Co jiného měl ještě dělat? Jak jí mohl pomoct?

Jedno si však bolestně uvědomoval. Ona neodbytná myšlenka ho strašila i ve spaní – měl se svých snů vzdát v momentě, kdy se seznámil s Miinou matkou, Sofií, nikoli poté, co o ni přišel.

„Dobrý den, pane Shawe,“ pozdravila ho paní Meccaová, když vcházela do místnosti. „Omlouvám se, že jsem vás nechala čekat.“

Baxter se otočil a šel se s ní pozdravit. „Zdravím vás.“

Usmívala se na něj tak úchvatně a typicky vřele, až z něj jako vždy, byť jen částečně, opadly obavy. Kolikrát už se za posledních šest týdnů takto sešli? Čtyřikrát? Kdykoli ji viděl, pomyslel si to samé: díkybohu za to, že má Mia oporu v někom, jako je paní Meccaová. Spolu s Miinou psycholožkou představovaly v dceřině životě jediné dvě ženy, jež na ni dokázaly pozitivně zapůsobit.

Od chvíle, kdy se jí zmínil o dceřiných nočních můrách, se učitelka vrhla dívce na pomoc – krátce nato se navíc objevily první potíže se sebeovládáním. Noční můry značily jen určitou předzvěst problémů, s nimiž se budou potýkat. Paní Meccaová se dokonce spojila s Miinou psycholožkou a od té doby, kdy problémy začaly, spolu obě ženy každý týden komunikovaly. Z úsilí, jež společně vynakládaly, se Baxter cítil ještě více zničený.

Po krátké společenské konverzaci vzala učitelka dvě dětské židličky, postavila je doprostřed místnosti a pobídla ho, ať se posadí. Baxter se bál, aby se pod tíhou jeho mohutné postavy drobná plastová židle nerozpadla vejpůl. Co nejopatrněji se tedy usadil a překřížil paže v očekávání, co se od učitelky dozví.

Pane Shawe, mohla začít, stáhnout si brýle z očí a pohlédnout do těch jeho. Nečekali jsme zrovna hladký průběh, ovšem tohle je síla. Copak se vážně nedokážete chovat jako pořádný otec? Jablko obvykle nepadá daleko od stromu, viďte? Pochopitelně však nemohla znát Baxterova otce.

„Nemůžu uvěřit tomu, že zase někoho uhodila,“ pronesl Baxter. Vlastně to ale dokázal. Kvůli nočním můrám se Mia v noci pořádně nevyspala, tudíž byla ráno vyčerpaná, nevrlá a bez chuti vstát z postele, natož jít do školy. Zhoršily se jí i známky, ztratila zájem o kamarády, avšak poprvé v životě se u ní začaly objevovat potíže s chováním. Všiml si jich nejprve doma. Prudké výkyvy nálad, uštěpačnost pro ni – tedy pro malé dítě – zcela netypická. Kupříkladu když ji požádal, aby si uklidila v pokoji, odsekla, že prý už v něm má dávno pořádek. Nebo se naopak úplně sesypala, a přitom třeba jen řekl, ať sní ještě tři fazole nebo odnese talíř do dřezu.

Poté začalo nabírat na obrátkách i dívčino chování ve třídě. Při práci ve studijním kroužku vyrušovala nebo odmítala plnit zadané úkoly. V poslední době Mia ani nechtěla chodit do školy, to jí však Baxter nedovolil. Co jiného by asi dělala? Seděla vedle něj celý den v autě?

„Je mi to tak líto,“ pokračoval Baxter. „V létě jsem ji přihlásil na kurz sebeobrany a dost možná jí to trochu stouplo do hlavy. Měli tam děti mimo jiné naučit, jak se lépe ovládat. Jak vážný ten úraz byl?“

„Mia toho spolužáka uhodila do hrdla. Ale…“ Učitelka se kousla do rtu a pohledem sklouzla k mužově levé paži. Možná se snažila rozluštit význam jednoho z tetování, vykukujících zpod krátkého rukávu. Nakonec se mu opět zadívala do očí. „Je to celé vážnější. Pane Shawe, já jsem asi něco nezvládla.“ Jakoby na obranu si založila paže na prsou. „Na konci srpna, zhruba v době, kdy Mia začala mít ty noční můry, jsme ve třídě dělali takové cvičení, sestavování rodokmenu. Se třeťáky to dělám odjakživa.“

„A jéje.“ Okamžitě mu došlo, co se mu učitelka snaží říct. Dokázal se s Miinou bolestí ztotožnit natolik intenzivně, že by se nejraději rozeběhl do ředitelny, kde dcera seděla, a pevně ji objal.

„Šlo jen o takové krátké cvičení. Smrt Miiny matky mi vůbec nepřišla na mysl. Když jste se mi zmiňoval o těch nočních můrách, na tohle téma jsme se nedostali. Se třídou vždycky sestavujeme rodokmen, kam vyplňují jména členů rodiny, a pak si trochu povídáme o genealogii. Nic by se bývalo nestalo, kdyby jeden z žáků neřekl Mie něco, co je podle mého názoru jádrem problému.“

Baxter si vrazil ruce do kapes svých levisek.

Učitelka pokračovala. „Teprve dnes, po tom nešťastném konfliktu s tím samým žákem, mi to došlo. Ve sborovně jsem si s ní o tom promluvila. Nejspíš všechny pocity potlačuje. Podle všeho si o tom cvičení děti povídaly ještě i o přestávce, protože ten napadený žák prohodil něco o tom, jak…“ Zadrhl se jí hlas.

„Jak co?“ zeptal se Baxter.

„Jak zemřela Miina matka.“

Jakmile ta slova vyřkla, sevřelo se mu hrdlo. Měl pocit, jako by ho někdo škrtil. Dcerce řekl, že matka zemřela při automobilové havárii.

„Už to ví, pane Shawe. Stejný žák na toto téma cosi poznamenal i dnes a ona kvůli tomu ztratila nervy.“

Baxter se celý napjal. Měl to dceři povědět. Totéž mu ostatně na jednom z posledních sezení doporučovala i psycholožka. Tehdy dívka docházela na terapii už téměř rok. On to ovšem stále odkládal. Nevěděl, na co vlastně čeká. Snad ji chtěl nechat ještě pár dní nebo týdnů užívat si života, kde žádné násilí neexistovalo.

Vydechl. „Ach jo.“ Mnul si ruce a přemýšlel, proč se mu o tom incidentu dcerka ani slůvkem nezmínila. Zíral na tkaničky karamelově zbarvených bot v domnění, že mu snad poskytnou odpověď. Znamení. Co má dělat dál? Dařilo se jí už tak dobře, pomyslel si. Vlastně se o matce bavili zřídkakdy – od doby, kdy se přestěhovali do Greenville, daleko z Charlestonu, jenž vzpomínkami na matku překypoval, téměř vůbec.

„Já vím, že toho máte hodně,“ pravila paní Meccaová, „a skutečně mě mrzí…“

„Nemáte se zač omlouvat,“ přerušil Baxter ženu jemným mávnutím ruky. Na vině je pouze on sám, uvědomil si. „Nechápu, proč se mi nesvěřila.“

Učitelce se znatelně ulevilo. „Podle dcery jste v poslední době hodně pod tlakem.“

„Ach, to je zlatíčko. Skoro to vypadá, jako by ona vychovávala mě, a ne naopak. Kéž by to nechala na mně.“

Paní Meccaová zavrtěla hlavou. „Já vím. Je to od ní moc milé a rozumné. Ale podle mě je v tom víc. Na holčičku Miina věku je toho příliš. Nejspíš se snaží na všechno zapomenout.“

O to samé usiloval i on. „Takže… které dítě jí to povědělo?“ Okamžitě svých slov litoval, nechtěl učitelku uvádět do nepříjemné situace. „Samozřejmě nemusíte odpovídat.“

„Jsem si jistá, že to ten spolužák nemyslel až tak škodolibě,“ odpověděla opatrně.

Baxter vstal ze židle. „Nejspíš přišel čas, abych si s dcerou konečně promluvil.“

Učitelka se rovněž postavila. „Nevyčítejte si to, pane Shawe. A dejte mi prosím vědět, jak bych vám mohla pomoct.“

„Určitě se ozvu. A moc děkuju, že jste mi to všechno řekla. Jsem moc rád, že vás máme.“ Mínil svá slova vážně.

„Díky,“ odpověděla. „Jsme tu, až budete cokoli potřebovat.“

Baxter jí zamával na pozdrav. „Nemějte strach, vyřeším to.“

Poslední dvě slova mu vylétla z úst a dopadla na podlahu těžce jako hrouda bláta.

*

Ředitelka, pravděpodobně o deset let starší než paní Meccaová, vykoukla zpoza monitoru počítače od svého stolu a něžným hlasem, určeným Mie, pravila: „Podívej, tady ho máme.“

Baxter se na ni usmál a pohlédl na dcerku sedící na fialové pohovce na druhé straně místnosti. Hlavu měla skloněnou nad zápisníkem, do něhož cosi malovala, nejspíš dalšího jednorožce. Právě měla jednorožce ve velké oblibě. „Ahoj, broučku.“ Ze svého hlasu cítil větší úzkost, než hodlal původně dát najevo.

Zdvihla k němu zrak a na tváři se jí rozlila úleva, snad i radost z toho, že ho vidí. Na chvíli zahlédl i dolíčky ve tvářích. Ty měla po něm. Ihned si uvědomila, co provedla, a zatvářila se zdráhavěji. Kruhy pod očima z nedostatku spánku se zdály znatelnější než dřív.

„Ahoj, taťko.“

Dlouhé vlasy se dívce zvlnily jako pokaždé, když venku pršelo. Díky pestrobarevnému oblečení připomínala chodící duhu. Od chvíle, kdy se ve čtyřech letech začala sama oblékat, se neustále snažila vzít si na sebe co nejvíce různých barev. Svého zvyku se nezbavila ani po matčině smrti. Dnes si k fialovému pršiplášti a žlutým teniskám vzala růžovou košili zapnutou až ke krku, oranžový pásek a bílé džíny.

Přistoupil k dcerce a něžně ji pohladil po vlasech. „Půjdeme domů, co říkáš?“ V Miině zápisníku skutečně zahlédl obrázek jednorožce.

„Zlobíš se na mě?“ zeptala se Mia.

Baxter pohlédl na ředitelku a poté zpět na dívku. Poklekl před ní na koleno a zpříma pohlédl do unavených hnědých očí. Přesně takové oči měla její matka. „Ne, nezlobím, miláčku. Ale vezmu si den volna a něco spolu podnikneme.“

„Ty si vezmeš volno?“ opakovala nevěřícně.

Volný čas byl pro něj dost neobvyklý a jeho kvůli tomu sužoval obrovský pocit viny. Kéž by mu tak mohla rozumět. Dospělí musí pracovat, jinak to prostě nejde. A jste-li na domácnost sami, musíte pracovat dvojnásob.

„Řeknu to jinak,“ uvedl svá slova na pravou míru. „Dnes budu pracovat jen úplně maličko. Souhlasíš?“

Přikývla, zaklapla zápisník a seskočila z pohovky.

Jakmile Baxter poděkoval ředitelce za to, že na Miu dohlédla, prošli společně ruku v ruce až k vrátnici, kde odevzdal visačku pro návštěvy. U východu z budovy pomohl Mie zapnout knoflíčky na pláštěnce a vyzvedl si deštník odložený poblíž dvoukřídlových dveří. Rozevřel ho a v prudkém dešti, pro Jižní Karolínu typickém, se rozeběhli směrem k jeho nablýskanému černému pick-upu. Vysadil ji do čtyřdveřového Chevroletu Silverado, pomohl dívence zacvaknout bezpečnostní pás a rychle přeběhl na druhou stranu vozu.

Jakmile za sebou zabouchl dveře, obrátil se k dceři. „Musíme toho spolu hodně probrat, nemyslíš?“

Beze slova na něj hleděla, což znamenalo jediné – předchozí události nemá v úmyslu rozebírat.

Soucitně přikývl. „Nejdřív ale pojedeme domů.“

„Anebo taky ne,“ odsekla tónem, který mu silně připomínal její matku.

Baxter na to nereagoval a místo toho nadhodil: „Musím ti položit jednu zásadní otázku.“

„A je to tu zase,“ pronesla dramaticky.

Předstíral nepochopení. „Co?“

„Já přece už vím, co uděláš,“ odvětila trochu otráveně.

Sevřel rty do úzké linky. „Co říká jedna zeď druhé zdi?“

Začala se hihňat. „Ale ne, táta zase po stopadesáté vtipkuje! Zachraňte mě někdo, prosím!“

„A znáš odpověď?“

„Ne. Dám se poddat.“

„Potkáme se na rohu,“ odpověděl si sám pobaveně.

„Ježkovy oči,“ zabědovala nad otcovým humorem. „Hele, necítím někde hranolky? Mám na ně děsnou chuť.“

„Ne. Leda tak pečenou kapustu.“

„Haha, no jasně.“ Zakoulela očima, aby pochopil, že tyhle hry s ním hrát nebude.

„Tobě nic neujde, viď?“ Právě porušil svůj dietní režim. Zpravidla se vyhýbal pečivu a bramborám, ale dnešek stál vskutku za houby a Baxter měl pocit, že kuřecí sendvič mu dokáže spravit náladu.

Sáhl do sáčku se sendvičem a vyjmul z něj zbytek mřížkovaných hranolků, které dceři podal. „Nech si chutnat.“

Položila si je do klína a uchopila jeden hranolek mezi prsty. „Kečup, prosím.“

„Už se nese.“ Otevřel sáček s kečupem a podal jí ho. „Ať nezašpiníš celé auto a ty bílé džíny, jo?“ Přikývla a namočila hranolek do kečupu.

Sáhl po telefonu, odloženém v držáku na kelímky. „Vydrž minutku, hned pojedeme.“

„Říkal jsi, že budeš mít dneska volno,“ komentovala to dívka, a aniž by se Baxter otočil, bylo mu jasné, jakým vševědoucím pohledem si ho měří.

„Však taky ano,“ zamumlal a poslal stručný e-mail doktorce Carrové, zda by bylo možné domluvit se na sezení v co nejkratším termínu. Mia terapeutku navštěvovala přibližně rok a Baxterovi už další sezení nepřišla potřeba. Mia se se svou ztrátou zdánlivě srovnala a bez velkých potíží si zvykla i na život v Greenville. Dokázali spolu o Sofii celý týden neprohodit jediné slovo. Jakmile však Mia začala mít ty noční můry, pochopitelně se s psycholožkou znovu spojil a od té doby se s děvčátkem opět setkávala.

Podle prvotního úsudku doktorky Carrové se u Mii jednalo o opožděnou reakci na velký zármutek, druh posttraumatické stresové poruchy, jelikož teprve nyní dospívala do věku, kdy se učila své pocity zpracovávat. Baxter však dnes pochopil, o kolik hlouběji dceřiny problémy nejspíš sahají.

Snažil se co nejrychleji vyřídit vše potřebné a rozesílal tedy krátké textové zprávy jako například: „Pokus se je sehnat do začátku příštího týdne.“ Nebo: „Necháme tam zatím sádrokarton. Dám ti vědět, jestli mě napadne něco jiného.“ Člověku, který na jeden z domů namontoval špatné okapy, napsal: „Nech je vyměnit a pokračuj dál.“

Několik týdnů poté, co Sofia zemřela, Baxter opustil svou poměrně úspěšnou kapelu, zaměřenou na alternativní country, a od člověka, pro něhož v mládí pracoval, odkoupil stavební firmu. Právě proto se s Miou přestěhoval z Charlestonu do Greenville a své rozhodnutí dennodenně v duchu zpochybňoval, protože stres související s řízením stavebních projektů ho pomalu ubíjel.

Vtom mu zazvonil telefon – Alan. Prstem mávl směrem k Mie. „Jenom vteřinku a mizíme.“ Přijal hovor a poslouchal muže, který byl jeho pravou rukou, jak svým typickým jižanským přízvukem vysvětluje: „Baxtere, máme problém.“

„Jenom jeden?“ zahalasil Baxter, aby ho bylo přes déšť slyšet. Práce stavaře znamenala každodenní nálož aspoň sto padesáti ujetých kilometrů a neustálé vyřizování podobných telefonátů.

„Teď jsme přijeli na Carterovu ulici,“ oznámil Alan. Baxter přesvědčil několik investorů, aby se s ním zapojili do projektu, v jehož rámci měli na starost takzvanou spekulativní výstavbu tří domů v nové developerské čtvrti na jihu města. Jeden z nich se nacházel přímo v Carterově ulici.

Příležitost stát se předním stavitelem developerského projektu Baxtera lákala. Mohla být naprostým zlomem v jeho kariéře, a tak do ní investoval všechny své peníze. Teď se však začínal obávat finanční krize. Co když se mu investice nevrátí? Situaci zcela jistě nezlepšovala ani skutečnost, že krátce po zahájení projektu prudce vzrostly ceny stavebního dřeva a vláda hovořila o dalším zvyšování úrokových sazeb, což by trh s nemovitostmi, který se již tak potýkal s problémy, doslova položilo. Baxtera nemělo překvapit, že jakmile investoval všechnu svou hotovost, trh se začal ochlazovat.

„Winslow tam měl včera v noci zajet a natlakovat plynové potrubí, ale nedaří se mi s ním spojit,“ pokračoval Alan. „Jestli se do hodiny neukáže, budeme muset zrušit prohlídku. Těžko říct, na kdy se nám podaří domluvit nový termín. Tudíž budeme muset posunout i termíny na pile…“

„A práci sádrokartonářů,“ doplnil ho Baxter. „Chápu.“ Uvažoval rychle, věděl, že musí především uklidnit Alana.

„Hele, zkus se spojit s jeho ženou. Třeba jen zapomněl. Mezitím zavolám Mitchellovi a zjistím, jestli by nemohl přijet. Dluží mi laskavost. Neměj strach, nějak to zvládneme.“

„Fajn, tak já se ti ozvu.“

Baxter zavěsil a vsunul klíčky do zapalování. „Budu se moc snažit nezvedat už nikomu telefon, broučku.“

„To je v pohodě. Můžeme si pustit něco od Katy Perry?“

Tón dívčina hlasu zněl tak mile a chápavě, až v něm vzbuzoval o to větší výčitky svědomí. Dobře si uvědomoval, že příliš pracuje – to mu ostatně říkala jeho vlastní terapeutka, dokud ovšem nepřestal pravidelná týdenní sezení stíhat.

Baxter nechtěl, aby jeho dcera věděla, nad čím přemýšlí, takže se raději věnoval výběru hudby. „Katy Perry? Už zase? Co třeba Bob Dylan, Paul Simon nebo Neil Young? Neila přece zbožňuješ. Pustil jsem ti někdy On the Beach?“ Ve snaze setřást pachuť výčitek, jež mu ulpívala v hrdle, zazpíval kousek skladby For the Turnstiles. Pro nikoho jiného než pro svou dceru již nezpíval.

Mia zavrtěla maličkou hlavou. „Je to fakt hezký, táto, ale…“

Bylo třeba dalších slov? Pravdou zůstávalo, že hudbu již víceméně ani neposlouchal. Jen ji chtěl trochu poškádlit.

„No dobrá,“ svolil nakonec. „Pustíme si Katy Perry.“

Kapitola 2

Cestou necestou

Baxter zamyšleně projížděl centrem města a vzpomínal na své dospívání v Greenville. Tehdy se město teprve postupně začínalo probouzet k životu, avšak současná moderní metropole se s minulostí absolutně nedala srovnat. Rozkvětu jistě napomohlo i vybudování nové cyklostezky a stezky pro pěší Swamp Rabbit Trail, zvyšující se počet konaných festivalů a různých jiných akcí včetně spousty skvělých trhů, jejichž zisky do zdejší ekonomiky slušně přispívaly. Když se místní před třiceti lety dozvěděli o plánovaném otevření nové továrny BMW, skákali radostí. Výrobce vozidel totiž logicky výrazně podpořil rozmach celé oblasti. Greenville se nyní dalo srovnat třeba i s městy jako Nashville a Asheville, přičemž média městečko hodnotila jako jedno z nejlepších míst pro rodinný život v celých Státech.

Připadalo mu, že on sám se od doby, kdy si s kytarou v ruce užíval první úspěchy, příliš nezměnil. Ve skutečnosti tehdy ale vypadal spíš jako podomácku potetovaný pankáč s dlouhým hárem, který se snažil naučit na skejtu otočku o 360 stupňů jako Tony Hawk a své matce alkoholičce kradl cigarety nebo rovnou bral camelky chlapům na stavbách, kde si v mládí přivydělával.

Než s Miou dorazili k vrátnici u vjezdu do jejich sousedství, venku už jen mrholilo. Za tónů písničky od Katy Perry Baxter zamával Samovi, který měl na sobě zbytečně velkou šedou uniformu se zlatým odznakem. Brána u vrátnice, velké domy, precizně upravené předzahrádky a uličky bez jediného smítka navozovaly pocit bezpečí. Jako by mu nějaký přátelský hlas při příjezdu sděloval: „Vítej ve Willow Ridge, Baxtere. Starosti hoď za hlavu.“

Díky té bráně si mohl být jistý, že ho před dveřmi domu nebudou čekat jeho rodiče s další prosbou o peníze. Kvůli hraní na kytaru se mu tolik posmívali – než se mu ovšem skutečně podařilo prorazit. Otec se svým těžkým jižanským přízvukem pak vždy už z dálky volal: „Je to jen pár babek, Baxi. Vrátím ti je, neboj.“

Projeli šesti zatáčkami a přes asi dvacet zpomalovacích prahů, načež dorazili k cihlové budově o rozloze přibližně tři sta metrů čtverečních, postavené teprve dva roky předtím, než nemovitost koupil. Bohatě by jim samozřejmě stačil dům mnohem menších rozměrů. Podobně obrovské domy však byly pro celé okolí typické. Žili v nich samí jižanští zbohatlíci a on mezi ně začínal každým dnem čím dál víc zapadat. Dokonce na to byl i svým způsobem hrdý, jelikož to znamenalo, že jeho dcera nemusí vyrůstat mezi obytnými přívěsy jako kdysi on.

Před rokem si koupil vozík na golfové hole s velkými koly a slušným stereem. Dokonce si na něj pověsil vlajku své alma mater, Jihokarolínské univerzity. Ačkoli se s ostatními členy kapely už moc nestýkal, poslal jim fotografii vozíku, což je nadchlo. Bývalý frontman alternativní country kapely se prohání po čtvrti, oddělené od okolního světa bránou, ve vytuněném golfovém vozíku v touze obstarat si tak krůtí sendvič a ultra lehké pivo.

„Jsem na tahu,“ prohlásila Mia, zatímco vyskakovala z vozu a uháněla ke dveřím domu. V současné době ji velmi bavily šachy a s Baxterem měli od včerejška rozehranou hru.

Seděl v autě a pozoroval svou malou holčičku, jak zadává vstupní kód a vchází do domu. Během cesty ze školy přemýšlel, jak nakousnout téma manželčiny smrti. Na paměti měl něco, co mu na prvním sezení pověděla doktorka Carrová: musí důvěřovat instinktům. Vysvětlila mu, že instinkty vycházejí z hloubi mozku, což je intuitivní, mnohem moudřejší část než ta analytická.

Doktorčiným radám neměl důvod nevěřit, jelikož písničkář své texty píše obdobně. Svůj dům si ostatně koupil za zbylé peníze z turné a díky autorským poplatkům za písně napsané původně pro kapelu, které se ale následně rozhodl prodat rozličným nashvillským umělcům. Jednalo se o skladby napsané těsně před Sofiinou smrtí – od té doby nenapsal nic.

Nejlepší texty ho pokaždé napadly náhodou, jako mávnutím kouzelného proutku. Bylo to už tak dávno. Od doby, kdy odešel z kapely, nic moc nenapsal ani si nezahrál, takže z mládí nezbývalo víc než vzpomínka. Kytara odpočívala ve skříni a sloužila spíš jako lapač prachu. Jakmile mu však doktorka Carrová řekla, ať důvěřuje otcovským instinktům, všechno mu to došlo. Se všemi pochybami, které v poslední době pociťoval, jen doufal, že si své instinkty opravdu vykládá správně.

Mia seděla na lavici u kuchyňského stolu a civěla na rozehranou partii šachů. Na stole opodál stála váza se žluto-červenou kyticí lučního kvítí, které natrhali při včerejší večerní procházce.

Aniž by vzhlédla, řekla mu: „Pěšák na B5, teď jsi na řadě ty.“

Posadil se proti dceři a zadíval se na figurky. Přemýšlel, co by tak mohli dělat společně, až ho napadly šachy a o předchozích Vánocích je dal Mie pod stromeček. Ve snu by ho nenapadlo, že dívku šachy tak zaujmou. Zbytek vánočních svátků a několik měsíců po vyučování strávila na YouTube studiem pravidel hry. Baxter už ji dávno nenechával vyhrávat, ani se nesnažil ji poučovat – včera večer ho porazila v pouhých osmi tazích.

„Chtěl bych s tebou mluvit o tom, co jsi pověděla paní učitelce,“ začal nenásilně.

„Musíme o tom mluvit?“ Pohlédla na něj, načež odvrátila zrak a znovu se zaměřila na šachovnici. Potom si začala broukat jakousi melodii. To dělala už celé týdny. Podle doktorky Carrové fungovalo broukání jako určitá forma disociace.

„Já vím, že se ti do toho nechce, ale vážně musíme. Ty to víš.“ Sice vůbec netušil, kde začít nebo jak dopodrobna se situací zabývat, ale v jednom měl jasno – konverzaci, jíž se celé tři dlouhé roky obával, se nadále vyhýbat nemůže. „Proč mi nechceš říct, co se ve škole stalo?“

Pokrčila rameny a Baxter si vzpomněl na jednu situaci z minulosti.

Pět let před Sofiinou smrtí přišla na svět Mia. Vskutku neplánovaná záležitost. Byli svoji teprve dva roky, a když už se bavili o dětech, znělo to, jako by založení rodiny plánovali nejdříve za deset let. Baxter se svou kapelou zvanou Cactus Road jezdil na jedno turné za druhým. Po letech, kdy museli tahat nástroje z jednoho zakouřeného tmavého baru do druhého napříč celým jihovýchodem, se jim konečně podařilo prorazit a dostat se i na větší pódia.

Není to typické? Kdy jindy by se přece měl člověku změnit celý život, ne? Jednou po koncertě v Amway aréně v Orlandu se ho stejně nenuceně, jako by se ptala, co si dá k večeři, zeptala: „Kam by se v autobuse na turné dala umístit dětská postýlka?“

Nedá se říct, že by neměl radost. Dokonce ji zdvihl do náruče, zatočil se s ní dokola a prozpěvoval: „Ty budeš máma! Já budu táta!“ Avšak jako s každým neplánovaným těhotenstvím byli i oni dva nuceni přehodnotit plány. Sofia s kapelou všude jezdila a Baxtera těšilo, kolik času spolu díky tomu mohou trávit. Příchod miminka s sebou ovšem přinesl řadu komplikací.

Během následujících měsíců silně uvažoval o tom, zda z kapely neodejít. Rozhodování mu činilo značné potíže a musel sám se sebou hodně bojovat. Hudba mu zachránila duši a až do této chvíle pro něj znamenala všechno. Co když z kapely odejde a bude za to Sofii i Miu nenávidět?

Při takových úvahách mu však vždy vyvstaly na mysli vzpomínky na vlastní těžké dětství. Již dávno si předsevzal, že pokud se jednou ožení a založí rodinu, udělá všechno pro to, aby jeho rodina nezažila stejné peklo jako on. Zatímco Baxterovi rodiče, závislí na drogách, byli téměř pořád sjetí a ze svého velkého obytného přívěsu prodávali drogy, Baxter toužil po životě, kde bude své dítě vychovávat v tak bezpečném prostředí, jak jen to půjde.

Stále však netušil, co má se svým životem vlastně dělat. Sofia odešla z práce a stala se na plný úvazek ženou v domácnosti, tudíž se Baxterovou hlavní prioritou stalo finanční zajištění rodiny. Kolikrát mu jako dítěti v Miině věku rodiče nedokázali obstarat večeři? Kolikrát si musel polít těstoviny kečupem a obsypat je nakládanými okurkami, aby toho na talíři neměl tak málo? Nemohl nechat svou dcerku zažít, co je to hlad, ani na minutu.

Díky manželčině plné podpoře z kapely odcházet nemusel. Po její smrti však již neměl na vybranou. Nepřipadalo v úvahu, aby tak malá holčička, která nedávno přišla o matku, jezdila s kapelou po turné. Sofiina smrt však způsobila ještě další věc. Baxter ztratil veškerou kreativitu. Nechtěl dál hrát, přišel o všechno. Když několik dní po její smrti vzal do ruky kytaru, jediné, co cítil, bylo to, že drží v ruce nástroj její zkázy. Měl z kapely odejít už dávno, tehdy, když to zvažoval poprvé. Nic víc se k tomu nedalo dodat.

Baxter své dceři nemohl říct úplně všechno. Se vzpomínkami musel bojovat sám a dalo se to těžko vydržet.

„Co ti ten spolužák řekl?“ zeptal se. Netušil, kolik podrobností Mia ví.

Mia sklouzla pohledem nalevo od šachovnice a přemýšlela nad dalším tahem. „Co říkal podle paní učitelky?“

Aha, takže se skutečně jednalo o chlapce. Baxterovi vyschlo v ústech, když pronesl: „Prý tvou mámu zabil nějaký neřád.“

Po několika dlouhých vteřinách znovu táhla pěšákem a odpověděla: „Jo.“

„Proč jsi mi o tom neřekla, broučku? Jak v sobě můžeš dusit takové tajemství?“

„Proč jsi to neřekl ty mně?“ Svraštila obočí a pohlédla na něj s takovou zlobou, jakou by od ní ani ve snu nečekal. „Je to pravda?“

Nepřestával jí hledět do očí. Mia měla plné právo se na něj zlobit. Zlobil se sám na sebe. „Tvoje máma nezemřela při autonehodě. Zatímco jsi byla ve školce, zastřelil ji nějaký blázen na parkovišti u nákupního centra.“

Vzpomínka ho bodla do srdce jako tupý nůž. Před očima se mu míhaly obrazy černobílé jako šachovnice: Baxter byl právě na zvukové zkoušce kvůli prvnímu plánovanému vystoupení pro hudební festival Austin City Limits, když vtom mu zazvonil telefon. Sofia mu chrčivým, kašlavým hlasem, který velice rychle slábl, sdělovala, k čemu došlo. Poté se hovor přerušil. Možná zavěsila ona. Baxter se jí pak snažil opětovně dovolat, kvůli čemuž musel zmizet do zákulisí. Na pódiu jeho parťáci stále ještě ladili nástroje a posmívali se mu („Baxi, ta tě má omotanýho kolem prstu!“). Pořád slyšel dozvuky střelby, kvílení sirén a její poslední slova, jimiž ho žádala, aby se postaral o Miu.

Ať se má s tebou dobře, Baxi. Tak dobře, jak jen to dokážeš.

Vzpamatoval se, vstal od stolu a obešel ho. Posadil se na lavici vedle dcerky tak, aby jí viděl do očí. Když mu pohled opětovala, nespatřil v dívčiných očích nic než zranitelnost. Právě proto si o matce už nepovídali. Bylo to pro oba příliš bolestné.

„Co mu maminka udělala? Proč jí ublížil?“

Aby zakryl žal a jeho dcera nepoznala, jak ho události toho dne tíží, snažil se hovořit věcně. „Neudělala mu nic. Chystala se mi v nákupním centru koupit novou žiletku na holení a potkala tam tohohle člověka, který měl opravdu velký vztek.“

„Na koho?“

Baxter naklonil hlavu. „Na nikoho konkrétního. Jen byl… nemocný a rozzlobený a zmatený. Rozhodl se začít střílet na skupinku lidí, kteří právě stáli na parkovišti. Vyhodili ho z práce a rozešla se s ním jeho holka, tak se hodně trápil. A já jsem nechtěl, aby ses trápila vzpomínkami na maminku a prožívala to samé, čím jsem si musel projít i já.“

Děvčátko položilo dlaň na figurku královny, jako by se kvůli tomu, co jí sdělil, vůbec nesoužila. On však věděl, že se jí v hlavičce odehrává něco jiného. Mohla vlastně vůbec chápat, co jí říká? Nebo byla myšlenkami opět ve vlastním světě?

„Kde je ten zloduch teď?“ zeptala se ho.

„Je ve vězení a bude tam až do konce života. Dostal dva doživotní tresty.“

Nemohl uvěřit, jaké podrobnosti dívce sděluje – ale musí jí je sdělit. A to všechno jen kvůli tomu, že se nechtěl vzdát snu o kariéře muzikanta. Tu zatracenou žiletku si měl jít koupit sám.

Naklonil se k dceři a opřel si své čelo o její. „Mrzí mě to.“

„Já jsem ti neřekla, že to vím, protože jsem nechtěla, abys byl smutnej,“ řekla mu Mia.

Povzdechl si a do tváří se mu nahrnul zármutek i vztek najednou. „Broučku, o mě si nemusíš dělat starosti. Já jsem v pohodě.“ Snažil se odlehčit atmosféru, a tak několikrát pokrčil svou potetovanou paži do kulturistické pózy. „Kromě toho, podívej na tyhle drobečky. Mě není třeba ochraňovat.“

To gesto jí momentálně vůbec nepřipadalo vtipné.

„A právě kvůli tomuhle je lepší, když si o mamince nebudeme tolik povídat,“ podotkl. „Je to tak prostě lepší, viď? Musíme být kvůli ní stateční.“ Pohladil dívku po bradě. „Souhlasíš?“

„Jojo.“

„Tak, povíš mi teď o těch svých nočních můrách?“ zeptal se, neboť mu bylo jasné, že ani této konverzaci se nevyhnou. Minimálně jednou. „O čem se ti v noci zdá?“

Na hodnou chvíli se odmlčela. Potom s pohledem upřeným na otcovu hruď odpověděla: „Vidím ve snu, jak někdo střílí po mamince.“

Oči se mu zalily slzami. Stejné scény měl před očima i on sám, ve dne v noci. „To mě mrzí, Mio. Je mi to tak líto.“

„Ty za to nemůžeš, tati.“

Pohlédl na ni. „To není o tom, kdo za to může, zlatíčko. Je to…“ Pevně zavřel oči. „Proč jsi tomu klukovi ve třídě vůbec věřila? Co kdyby to nebyla pravda?“

„Věděla jsem, že to je pravda, protože mi to pověděl Philip.“

Slyšel sám sebe, jak mu hlas vyskočil o oktávu výš. „Alanův Philip?“

Mia přikývla.

Baxter se od ní odvrátil. Důvodem, proč se s Alanem seznámil, bylo především to, že měli stejně staré děti. Baxter se seznámil s Alanovou manželkou Amy v jeslích, kam tehdy chodila i Mia. Alan i Amy věděli velmi dobře, že Mia podrobnosti o smrti své matky nezná, tak proč se s tím svěřovali svému synovi?

„No, to je asi jedno,“ prohlásil nakonec a opět na ni pohlédl.

Ale jedno to nebylo. Zlobil se na Alana, ale ještě víc na sebe samého. Neměl jí tak dlouho lhát, možná jí neměl lhát nikdy. Teď to bylo víc než zřejmé.

„Kdo další o tom ví?“ zeptala se ho Mia.

Té otázky se obával. „Psali o tom v novinách, broučku. Ví to většina dospělých. Všichni ti, které znáš.“

„A to mi celou dobu taky lhali? A co ostatní děti u mě ve třídě?“ Plná studu svraštila obočí. „Vědí to?“

Baxter zavrtěl hlavou. „Já…“ Těžko se mu to přiznávalo. „Obrátil jsem se na rodiče ostatních dětí ze třídy a požádal jsem je, aby o tom se svými dětmi nemluvili, než si s tebou promluvím já.“ Ve skutečnosti všem poslal hromadný e-mail. Tehdy mu to připadalo jako dobrý nápad. Byl sám na sebe dokonce hrdý, jak dobře se mu podařilo Miu uchránit před podrobnostmi o okolnostech matčina úmrtí, kvůli čemuž bylo nutné, aby toto téma nenakousl ani nikdo z Miina okolí. Jak teď ale sám sebe poslouchal, připadal si spíš jako strůjce nějakého šíleného spiknutí.

Mia zírala do prázdna.

Byla snad příliš malá na to, aby své pocity dokázala zpracovat? Nebo byla úplně mimo? Nebo se zlobila?

Baxter polkl. „Snažil jsem se, jak nejlépe jsem uměl, zlatíčko. Namouduši. Na tyhle situace tě nikdo nedokáže připravit. Jen jsem tě chtěl chránit.“

Ani nemrkla. Po dlouhé chvíli, tak dlouhé, až si v duchu opět vynadal za vlastní chyby, pravila: „Kéž bych si ji tak mohla lépe pamatovat.“

Ne, ne, ne, pomyslel si. To by si vskutku přát neměla.

„Trochu si ji pamatuju,“ pokračovala. „Vidím před sebou její obličej a pamatuju si, jak jsem s ní, ale mám pocit, že na ni pomalu zapomínám. Mám pocit, že se na mě z nebe mračí a říká si, že jsem…,“ konečně zdvihla zrak, „… zlobivá.“

Baxter pocítil nesmírnou tíhu u srdce. Přitáhl si dítě na hruď a pevně je objal. „Miláčku, tvoje maminka by z ničeho, co děláš, rozhodně smutná nebyla. To jsou hlouposti.“

„Ale já… já…“

„Copak?“

„Já nechci, aby zmizela.“

Hruď mu zaplnila prázdnota. Vzpomněl si na den, kdy začal Sofii z jejich života pomalu vymazávat. Začal vyhazovat fotoalba i zarámované obrázky. Manželčino oblečení nacpal do tašek a vyhodil do popelnice, protože nesnesl pomyšlení na to, že by je daroval nějaké charitě a její věci by pak nosil někdo jiný.

„Broučku, prostě to tak je. Oba na ni musíme zapomenout. Když na ni budeme pořád myslet a mluvit o ní, bude nám ještě hůř. Teď, když víš, co se skutečně stalo, nemusíš přemýšlet o tom, co by… o ničem dalším.“

Mia, stále přitulená k jeho krku, přikývla. Baxter pevně stiskl oči a chyby, jichž se kdy dopustil, snad nepociťoval nikdy intenzivněji než právě teď.

Kapitola 3

Testy

Zatímco Mia odpočívala na pohovce, Baxter se odebral do pracovny a snažil se trochu se rozptýlit vyřizováním pracovních záležitostí. Propracovat se horou otravných e-mailů mu zabralo dobrých pětačtyřicet minut. Co mohl, delegoval, neodkladné záležitosti pak postupně podle naléhavosti vyřizoval. Až donedávna by o sobě řekl, že je poměrně schopný dělat víc věcí naráz. Možná ne tak efektivně jako Sofia, ale dostatečně na to, aby zvládal řídit třicet až padesát projektů najednou. Jenomže s přibývajícími starostmi o Miu ztratil svůj typický rytmus. Chaoticky a zcela nekontrolovatelně ho teď proto zasypávala samá důležitá rozhodnutí a problémy, jimž musel čelit.

Jestliže se ovšem jeho dcerce nedaří dobře, na ničem pracovním nezáleží. Až mu zase někdo řekne, že děti snesou takřka všechno, asi vybuchne vzteky. Baxterovým úkolem přece bylo zajistit dceři šťastný život. Mia nemusí nic snášet. A jestli se mu brzy nepodaří najít řešení, nejspíš ho místo vybuchnutí čeká infarkt. Totéž mu ostatně naznačovalo i pálení na hrudi, které v poslední době pociťoval.

Snahu řešit pracovní záležitosti vzdal a raději si vygooglil pojem úzkost. Vyhledávač ho obratem zahrnul až bizarním množstvím informací. Podle všeho je úzkost běžnou reakcí na stres, na jehož nedostatek si opravdu nemohl stěžovat. Při vyhledávání způsobů, jak úzkost překonat, ignoroval doporučení k návštěvě lékaře. Místo toho se ponořil do webových stránek, kde se autoři na věc dívali celostněji a navrhovali například procházky, pobyt v přírodě, pozorování oblohy a meditace. Nevěděl, co je horší, jestli do sebe má nechat šťouchat a dloubat doktory, nebo se má zabývat některou z těch alternativních možností.

Nakonec si přečetl článek o tom, jak se člověk stane produktivnějším, začne-li méně pracovat, a málem hodil počítačem o zeď. Pak si všiml upozornění – nový e-mail. A to si myslel, že právě veškerou korespondenci vyřídil. Jelikož nebyl schopný nechat zprávu jen tak ležet, znovu otevřel e-mailovou schránku. Zpráva pocházela od uživatele zvaného 23andMe a týkala se nějakých problémů s heslem.

Hlavou mu prolétly bolestné vzpomínky. Byl to Sofiin nápad provést genetický test krátce předtím, než zemřela. Když se tehdy seznámili, byla hrozně smutná. Její matka Dotty se jí totiž pouhý den předtím svěřila s velkým tajemstvím - adoptovala dívku z kláštera v Madridu v době, kdy Dottyin manžel působil coby americký diplomat na místním velvyslanectví.

Daleko se však ve svém hledání nedostala. Nejprve se s pomocí překladatele spojila s klášterem. Mnoho odpovědí bohužel nezjistila, jelikož všechny adopce tam považovali za uzavřené. Poté se za použití Baxterovy e-mailové adresy zaregistrovali a oba se nechali otestovat. Baxterovy převážně irské a anglické kořeny pro ně nebyly žádným překvapením. Podařilo se mu najít dva bratrance ze třetího kolene, kteří se testů rovněž zúčastnili. Jelikož však pocházel z rodiny plné narkomanů, alkoholiků a násilníků, rozhodl se je raději nekontaktovat.

Sofia měla biologické kořeny především na Iberském poloostrově, tedy na území dnešního Španělska a Portugalska, což vzhledem k doznání své adoptivní matky Dotty také očekávala. Zklamalo ji však, že její rodokmen zůstal nevyplněný. Nesmírně se tím trápila. Přes veškerou snahu Sofiiny biologické rodiče najít nedokázali. Pro mladou ženu znamenalo neúspěšné pátrání obzvlášť velké zklamání, protože vždy trpěla pocitem, že nikam nepatří.

Možná se tak právě teď cítila i Mia.

Baxterovi se udělalo špatně. Trýznilo ho i pouhé pomyšlení na Sofiinu tvář. Zavrtěl hlavou, aby myšlenky zahnal, jelikož další stres rozhodně nepotřeboval. Rozhodl se vyřešit celou záležitost s heslem hned, ať to má z krku, a přihlásil se na danou webovou stránku. Heslo patřilo k Sofiinu účtu, takže se v pravém horním rohu zobrazilo její jméno: Sofia Shawová. Baxter přemýšlel, jestli mohlo v manželčině rodokmenu dojít k nějaké aktualizaci. Čím méně se bude muset zaobírat vzpomínkami, tím lépe.

Ve snaze zjistit, jak účet zesnulé manželky zrušit, přejel myší na ikonu zvonečku signalizující upozornění, přičemž si všiml oznámení – nějaký příbuzný poslal zprávu.

Jakkoli nechtěl zprávu rozkliknout, nemohl si pomoct. Představa dokončení toho, co před tolika lety započali, a konečného rozřešení záhady ohledně Sofiina původu, byť se ona výsledek nikdy nedozví, ho určitým způsobem lákala. Nedokázal nově příchozí zprávu ignorovat. Pronásledovala by ho ve dne v noci. Proto, navzdory svému předsevzetí, na malý zvoneček poklepal myší a zahleděl se na krátký vzkaz.

Poslala ho žena jménem Ester Arroyová.

Na moment se zadíval na zeď vlevo od monitoru a snažil se odolat pokušení si text přečíst. Stále ještě existovala možnost úniku. Jednoduše zavřít počítač a odejít pryč. Poté, jakmile by se cítil silnější, se mohl vrátit, účet smazat a jít dál.

Nějaká síla mocnější než on, možná zvědavost či dokonce naděje, ho však přinutila jít opačným směrem. Oči mu svévolně zamířily přímo na slova cizí ženy.

Ahoj, Sofie, jmenuji se Ester Arroyová a dostala jsem zprávu, že jsme příbuzné. Hledám svou dceru, kterou jsem v roce 1982 dala v Madridu k adopci. Mohla bys to být ty?

Baxterovi vyschlo v ústech. Madrid. Zčásti měl chuť zavolat Dotty a zjistit, zda třeba ona neví něco víc a nepomůže mu část záhady rozlousknout. Jelikož však Dotty informaci o adopci před Sofií tolik let skrývala, toto téma by ji mohlo ranit. Teprve když Sofia projevila svůj zájem o test DNA, aby zjistila víc o svých kořenech, musela adoptivní matka přiznat pravdu. Začít teď o celé záležitosti znovu mluvit by jistě nic dobrého nepřineslo, naopak. Hrozilo, že se Dotty odtáhne i od Mii, dokonce víc, než tomu bylo doposud.

Sofiina matka se počtvrté vdala. S novou rodinou se přestěhovala do údolí Santa Ynez a byla skoro stejně mimo jako Baxterova matka. Sice přišla na pohřeb, a dokonce u nich celý týden zůstala, ale psychicky situaci nezvládala. Ploužila se jako tělo bez duše a své příbuzné téměř nevnímala. Poté se vrátila zpět na západ, a pomalu, ale jistě se od rodiny distancovala. Dnes už od ní Mia dostávala pouze dárky k Vánocům a k narozeninám, jinak nic. Dotty to sice přímo nepřiznala, avšak Baxterovi se zdálo, jako by skutečnost, že před svou dcerou, která následně zemřela, adopci tajila, Dotty úplně a nenávratně zlomila.

Jakmile se vzpamatoval natolik, aby dokázal jasně uvažovat, rozklikl Esteřin profil a okamžitě jím projela vlna slabosti. Pocity ztráty a toužení vyplavaly na povrch jako amatérský potápěč, který vyplul nad hladinu s prázdnou láhví od kyslíku.

Z obrazovky na něj hleděla snědá žena s hnědýma očima a dlouhými tmavými vlasy prokvetlými šedinami. Žena, kterou Baxter každodenně vídal ve tváři své dcery a o níž každou noc snil.

„Země volá tátu!“ ozvala se Mia. „Kdo to je? Vypadá jako maminka.“

Baxter ztuhl.

Mia se objevila v místnosti náhle jako zjevení a teď mu zvědavě nakukovala přes rameno. Dříve než stihl laptop zavřít, už se začetla do údajů v Esteřině profilu.

„Snažím se vypátrat svou dceru, narozenou 3. listopadu 1982. V ten den jsem ji dala k adopci v klášteře Panny Marie v Madridu.“ Mia položila svému otci ruku na rameno. „Kdo je to?“

„Ale nikdo, broučku,“ rychle odpověděl s pocitem supa, jenž se probírá manželčinými ostatky. Zavřel laptop. „Nikdo.“

„Proč se podobala mamince?“

„Podle mě se jí moc nepodobala.“ Pálilo ho u srdce a vyschlo mu v ústech. Nechtěl své dceři zase lhát. Ne dnes. Ale na tohle byla ještě moc malá.

„Ale jo. Podívej.“ Mia vklouzla prstem pod obrazovku laptopu a pokoušela se ho otevřít.

„Přestaň,“ nařídil jí Baxter přísnějším hlasem, než měl v úmyslu.

„Ach jo, jenom jsem se chtěla podívat na tu fotku.“

To, jak se na dceru utrhl, ho probralo z transu. Přinejmenším natolik, aby si uvědomil, že by před ní neměl svá zjištění tajit. Nestačilo ale všechno to, co jí dnes řekl?

Vzal Miu za obě ruce, pohlédl jí do očí a pronesl: „Jde o mé osobní záležitosti. Je to můj počítač, jasné?“ Mírnějším tónem dodal: „Co si dáme k večeři?“

Zjevně se s jeho odpovědí nespokojila, ale naštěstí to nechala být.

*

O něco později vešla Mia do kuchyně. „Taťko, já pořád myslím na tu fotku v počítači.“

Baxter sklonil hlavu. Stál u kuchyňské desky a krájel pečenou šunku, kterou včera koupil v obchodě. Tahle šunka jejich domácnost držela pohromadě, protože dokázal najít tisíc způsobů, jak ji připravit: do sendvičů, polévek, dušených i vařených pokrmů, prostě ji dával téměř do všeho. Dnes připravoval panini s bílým čedarem a chlebem ze supermarketu Publix, který si Mia oblíbila.

Za poslední hodinu ho již několikrát napadlo, že poté, co viděla tu fotografii, se vysvětlení asi jen tak dožadovat nepřestane. Dokonce vymýšlel, čím dívčinu zvědavost ukojit: poví jí, že na fotografii byla Sofiina babička, Dottyina matka. A jakmile by ho pak Mia znovu požádala, aby jí fotku ukázal, ještě naposledy by ten pohled snesl a měl by svatý pokoj.

Připadalo mu, že právě během večeře sestávající z pečené šunky, kterou měli od Sofiiny smrti neustále v lednici, náhle přišel na to, jak z téhle mizérie ven. Jižané měli ve zvyku nosit hrnce se šunkou, nebo případně i s dušeným masem, jako vyjádření soustrasti. První balení šunky jim přinesl jako pozornost jejich soused a Baxter ji ještě ten samý večer naservíroval Mie s makarony se sýrem a brokolicí. Od vraždy jeho ženy tehdy uplynuly tři týdny, zhubl něco přes deset kilo a stále nedokázal nic sníst – maximálně sem tam něco sezobnul, aby si ulevil od křečí v břiše.

Mezi jednotlivými sousty se ho Mia zeptala, co asi dělá maminka v nebi. Baxter musel od stolu odejít. Spěchal do ložnice, kde se jako uzlíček nervů složil na podlahu a ronil slzy. Když se o pár minut později otevřely dveře, spatřil Miu. Jen na něj zírala. Zapomněl se v místnosti zamknout.

Dodnes slyšel ono vrznutí dveřních pantů, když vešla dovnitř. Pohled na malou holčičku zírající na zlomeného otce – jedinou osobu, kterou v životě má – v něm něco probudilo. Okamžitě si vzpomněl na sebe zhruba v Miině věku, kdy pozoroval vlastní rodiče, usazené se skelným pohledem na pohovce. Jenomže oni pomocí piva a trávy dobrovolně unikali z reality. Věděl přesně, jaké to je, když se potřebujete na někoho spolehnout, ale on tu pro vás není. Udělal by cokoli, aby tohle Mia nikdy nezažila.

Zvedl se z podlahy a přesně věděl, co musí udělat. Zaprvé ho už nikdy neuvidí plakat. Nesmí být slaboch. Za tím účelem a zároveň proto, aby dokázal jít dál, museli o Sofii přestat mluvit. Zcela nezbytně ji potřeboval definitivně pochovat. Jedním ze způsobů, jak toho docílit, bylo prodat ten prokletý dům, zbavit se jejích věcí – její Hondy, oblečení, surfovacích prken i počítače – a vypadnout z Charlestonu pryč. Ten slaboch, otec ztracený stejně jako Mia, díky tomu navždycky zmizí.

A teď, bezmála o tři roky později, tu sedí s další porcí pečené šunky na stole. Baxter, stále ztracený a neschopný vymazat zesnulou manželku z paměti.

Odložil nůž a přešel ke dřezu, aby si umyl zamaštěné ruce. Osušil si je utěrkou a prohodil: „Ty s tím jen tak nepřestaneš, viď?“

„Nechápu, proč mi to prostě nemůžeš říct.“ Nyní u ní žádná disociace rozhodně neprobíhala. Čišelo z ní odhodlání.

Pocítil vinu. Ne úplně pocit viny z toho, že jí lhal – v době matčina úmrtí jí bylo přece jen pět a potřebovala, aby ji chránil –, ale měl jí něco říct už dřív. Měla pokračovat v sezeních s doktorkou Carrovou a on měl pracovat na tom, jak dívence ty novinky sdělit. Mohl Miu ušetřit ponížení, nemusela se vše dozvědět od spolužáka. Snad mohl zamezit i těm nočním můrám.

„Pojď sem ke mně, posadíme se,“ pobídl holčičku a přemýšlel při tom, jak začít. Copak je možné to všechno Mie vysvětlit tak, aby neodhalil úplnou pravdu, ale celou záležitost konečně uzavřel?

Posadili se na pohovku půl metru od sebe. Mia si skrčila nohy pod sebe a pohodlně se usadila. Baxter si opřel předloktí o stehna a pohlédl na dceru. „Víš, jak jste s paní učitelkou ve škole vyplňovali ten rodokmen? Jak je tvé jméno napsané úplně dole a nad ním jsem z jedné strany já, Cassie a děda, a nad nimi zase jejich rodiče? A jak ta druhá větev vede ke tvojí mamce?“

Mie poklesla brada a prostředníčkem si poklepávala do stehna, což stejně jako pobrukování začala v nedávné době dělat z nervozity. Baxter přemýšlel, jestli toho na ni není příliš. Ovšem další lež jí říct nedokázal.

Modlil se, aby se právě nedopouštěl další ohromné chyby, a pravil: „Když byla tvoje maminka mladší, vlastně přesně den předtím, než jsme se seznámili, zjistila něco důležitého.“ Odmlčel se, zatímco nohou pohupoval přes okraj pohovky. „Tvou mámu adoptovali.“

Mia se při poklepávání o nohu zastavila uprostřed pohybu. „Cože?“ Vypadala zmateně, ale jeho slovům zcela jistě rozuměla. Jedna z Miiných kamarádek byla rovněž adoptovaná.

„Babička Dotty je její mámou, ale ne biologickou.“ Baxter odolal pokušení dodat: „Nevysvětluje se tím toho už dost?“ Se semknutýma rukama se stále nakláněl ke své dceři. „Slyšela jsi někdy o firmě 23andMe?“

Zavrtěla hlavou.

„Jde o takovou společnost, která dokáže zjistit, odkud pocházíš. Víš, co je to DNA, viď? Je to…“ Zarazil se. Nejspíš ve škole při biologii potají skládal písně, místo aby dával pozor, došlo mu. „To jsou částečky našeho těla, které nás dělají tím, čím jsme. No a v té společnosti dokážou ze vzorku slin zjistit všechno o tvojí rodině. Dokážou ji vystopovat i tisíce let dozadu.“

Skepticky na něj pohlédla. „Ze slin?“

„Plivneš do takové lahvičky a pošleš jim to poštou. Oni ti pak obratem odešlou výsledky. Když jsme spolu s maminkou začali chodit, tyhle genetické testy docela frčely a ona to chtěla zkusit, protože ji zajímali její předkové.“

Baxter se opřel zády o pohovku. „Jakmile se o té adopci dozvěděla, obrovsky se radovala. Toužila konečně poznat svou skutečnou rodinu.“ Nevysvětlil jí však, že Sofiino nadšení plynulo především z neutuchajícího pocitu, že do své adoptivní rodiny nikdy nezapadala. „Takže si ty testy nechala udělat.“

„A…“

„A tehdy jsme nic nenašli. Aby se dalo něco zjistit, musí si ten samý test udělat i ostatní členové tvojí rodiny.“ S každým dalším slovem Baxter přemýšlel – ani zaboha neví, jak dokáže tuhle konverzaci ukončit. Takhle intenzivně na Sofii už dlouho nepomyslel a dost se bál, aby si znovu nenarušil tak těžce získanou emoční stabilitu.

„Já jsem právě na tuhle stránku kliknul, protože jsem dostal zprávu. S tvou mámou se někdo pokusil spojit. Možná to byla…“ Náhle ho zahltil pocit něčeho – byl to zármutek? –, no, ať už to bylo cokoli, cítil se přímo hrozně. Ten pocit potlačil, neboť nechtěl, aby ho na něm dcera poznala. „Myslím,“ pokračoval, „že to mohla být pravá máma tvé maminky. Proto jsou si tolik podobné.“

„Cože? Pane jo. A to by teda mohla být moje babička?“ Otazník v dívčiných očích se přeměnil v plamen vzrušení.

„Mohla. Nevím.“

„Můžu se s ní vidět?“

To rozhodně ne, pomyslel si. Takhle to neplánoval. Kdyby se tak Mia dokázala s jeho odpovědí spokojit.

Popadl počítač a vrátil se s ním ke gauči. Přitiskla se k němu, načež otevřel laptop a znovu rozklikl profil Ester Arroyové.

„Wow,“ komentovala to Mia. „Vypadá přesně jako máma.“

„Jo, já vím. Šílený, co?“

„Takže ona maminku hledá?“

„Ano, vypadá to tak. Nemůžeme ale vědět jistě, jestli je to maminka tvojí mámy. Pochybuju, že by jim to v té firmě vyšlo vždycky na sto procent.“

Mia však v sobě analytika nezapřela. „Je jí ale fakt hodně podobná.“

„To je pravda.“

„A napsala nějakou zprávu?“ Mia náhle projevovala neuvěřitelný zájem a nadšení, úplný obrat o sto osmdesát stupňů.

Zatímco Baxter otvíral e-mailovou schránku, potlačoval v sobě nutkání Mie vysvětlit, ať se předčasně tolik neraduje. Dívka si přečetla zprávu a prohlásila: „Musíme jí odepsat.“

A je to tu, pomyslel si. Muselo to přijít. Třebaže se ze všech sil snažil svou dceru chránit a bránil všem vzpomínkám na Sofii, zdálo se, že si našla jiný způsob, jak téma ponechat otevřené.

„Broučku, já si ale myslím, že bychom jí odepisovat neměli.“

„Proč?“

„Tak zaprvé, možná neumí anglicky. Žije ve Valencii, to je ve Španělsku.“ První důvod ovšem nezabral a Baxter si to uvědomil hned, jak ta slova vyřkl. Ester jim přece psala anglicky. Mohla samozřejmě použít internetový překladač.

„No problemo,“ prohlásila Mia. „Yo hablo español.“ A nelhala – Mia se skutečně učila španělsky. Jednou z výhod školy, kam chodila, byla výrazná podpora výuky cizích jazyků.

„No dobře, povím ti pravý důvod. Hledá tvou mámu, zlatíčko, a pravda by ji mohla moc zklamat. Až se dozví, co se stalo, zlomí jí to srdce. Ty víš, jak moc jsme byli smutní, když jsme o maminku přišli. Nechceme přece, aby si musela projít tím samým. Myslím, že by to nechtěla ani tvoje máma.“

Mia se na pohovce shrbila.

„Já vím, je to na houby. A taky…“ Zarazil se, než stihl říct něco nepěkného o obou Miiných babičkách a o tom, jak málo se o vnučku celý život zajímaly. „Vím, že by bylo fajn něco jí odepsat a vyměnit si pár dopisů, ale musíme udělat to, co je pro tu paní nejlepší. Rozumíš mi?“

Mia se zamračila.

S tíživým pocitem na hrudi Baxter dceru objal a přitáhl k sobě. Osmiletá holčička těžko mohla porozumět tomu, jak bolestivé může být oprašování vzpomínek. Dokonce při pouhém pohledu na fotografii a při pročítání Esteřiných slov se silně probudily jeho vlastní vzpomínky na Sofii a on se jim snažil vyhnout tak, jako by na něj mířily nožem. Další prohrabávání minulosti ublíží jim oběma.

Mia sáhla na touchpad a rozklikla Esteřinu fotografii. Oba na tu ženu chvilku zírali a touha, jež se ozývala z nitra jeho těla, mu dokazovala, jak nebezpečné vzpomínky mohou být.

Aby je opět potlačil, zaklapl počítač. Okamžitě se cítil klidnější, a tak se rychle optal dcerky: „Fajn, pomůžeš mi připravit ty panini?“

Kapitola 4

O motýlcích se jí zdá

Kolem deváté večer se Baxterovi konečně podařilo Miu uložit ke spánku. Zpravidla šlo o náramně obtížný proces. Po dlouhém přesvědčování, ať si jde vyčistit zuby, dojde si na záchod a obleče se do pyžamka – vždy se snadno nechala čímkoli rozptýlit –, za ní přišel do dětského pokoje a přilehl si k ní na spodní palandu. Se všemi těmi panenkami, trampolínou, poličkami a košíky přeplněnými hračkami by místnost s přehledem nahradila hračkářství.

Mia ležela na zádech a tiskla k sobě malou pandu jménem Roger. Vedle ní ležela hromada různých dalších plyšáků. Baxter dceři četl pohádku na dobrou noc a snažil se působivě – jak sám sebe ohodnotil – předvést německý přízvuk, když vtom ho Mia přerušila prostým slovíčkem. „Taťko?“

Okamžitě čekal malér. Úplně cítil, jak se dívce z té malé hlavičky zamyšlením kouří. „Jak se opovažujete přerušovat mé vystoupení?“ zeptal se rádoby vtipně. Jeho přízvuk nyní zněl spíš francouzsky než německy.

„Měl bys pořád ještě kapelu, kdyby maminka neumřela?“

Baxter odložil knížku stranou a sklonil se k holčičce. Ihned zalitoval své dřívější upřímnosti – neměl Mie o adopci ani o té zprávě od Ester Arroyové vůbec říkat. Snad se mu už tak vážnou situaci nepodařilo ještě zhoršit.

„To nevím,“ připustil. „Ježdění autobusem po turné se člověku časem omrzí, věř mi. Všechno to cestování, jídlo mimo domov. Ty jsi s námi v tom autobuse taky občas jezdila, i když si to nepamatuješ. Docela rád spím každou noc ve stejné posteli, a taky mám rád naše společná rána. Můžeme si povídat, zatímco ty papáš cereálie a já se proháním na rotopedu. Co může být lepší než vracet se domů za tebou?“