Sedm

schodů

k  moci

Josef Klíma

SEDM SCHODŮ K MOCI

Josef Klíma

Copyright © Josef Klíma, 2023

Cover photo © Jan Tůma © FTV Prima, spol. s r. o., 2023

All rights reserved

ISBN 978-80-242-9057-7

Obsah

PROLOG

DÍL PRVNÍ

KAPITOLA 1.

KAPITOLA 2.

KAPITOLA 3.

KAPITOLA 4.

KAPITOLA 5.

KAPITOLA 6.

KAPITOLA 7.

KAPITOLA 8.

KAPITOLA 9.

KAPITOLA 10.

DÍL DRUHÝ

KAPITOLA 11.

KAPITOLA 12.

KAPITOLA 13.

DÍL TŘETÍ

KAPITOLA 14.

KAPITOLA 15.

KAPITOLA 16.

KAPITOLA 17.

KAPITOLA 18.

KAPITOLA 19.

KAPITOLA 20.

DÍL ČTVRTÝ

KAPITOLA 21.

KAPITOLA 22.

DÍL PÁTÝ

KAPITOLA 23.

KAPITOLA 24.

KAPITOLA 25.

KAPITOLA 26.

DÍL ŠESTÝ

KAPITOLA 27.

Události ani osoby v této knize zobrazené nemají

nic společného se skutečnými událostmi a osobami.

PROLOG

Jmenuju se Krčka. Karel. Jsem novinář. A taky pěkná svině.

Vždycky jsem takovej nebyl. Taky jsem chtěl odhalovat svinstvo, investigovat svinstva v politice a ve státní správě. Jenže jsem zjistil, že většinu národa zajímá víc svinstvo v posteli než ve státní kase. Tak jsem jen vyhověl poptávce. Nic víc.

I Anička, o který vám budu vyprávět, byla původně obyčejná holka z hospody. Nevěřili byste, jak se může změnit. A jak může změnit celou republiku.

I já se na tom podepsal. Měl bych říct – bohužel.

Ale už jsem vám říkal, že jsem svině. Není nad krásnej příběh. Zvlášť když v něm hlavní roli hraje ženská.

DÍL PRVNÍ

PROZŘENÍ

KAPITOLA 1.

Ten, kdo dával kdysi jméno hospodě „Na výsluní“, musel mít smysl pro humor. Hlomozná přízemní budova s velkým lokálem a malým zázemím byla klasickým produktem socialistického pohostinství a nikdy nepatřila k podnikům, které by se těšily zájmu náročných a movitých klientů. A tudíž ani nikdy neprosperovala natolik, že by se mohli ocitnout na výsluní společnosti její majitelé.

Neměla k tomu ani předpoklady. Východočeské městečko se nehonosilo ani žádným slavným hradem, ani žádnými turistickými taháky, jako jsou jezera obložená kempy, skály oblíbené lezci nebo zimní střediska u sjezdovek. Jedna frekventovaná silnice první třídy, kolem které se nabalily obchody, jedna frekventovaná trať, na níž ale rychlíky nestavěly. Dominanty městečka tvořily omšelý hotel, gymnázium a kostel přestavovaný z gotiky až po baroko.

Pátky a soboty večer ale bylo v hospodě „Na výsluní“ nabito, stejně jako dnes. Chlapskému osazenstvu dominovali štamgasti Fanda, Kája a Lojza. Už měli nakoupeno dost, ale přesto se stále ještě snažili objednat další rundu panáků. Že je po zavíračce, jim jaksi unikalo. Když jsou štamgasti zároveň vaši vrstevníci, nebo dokonce spolužáci, je těžké je odmítnout.

Hanka Nejedlá s Aničkou Malou, které rotovaly neúnavně celý večer výčepem, byly sehrané.

„Jediný, co ještě dostanete, hoši, je účet,“ utrousila Hanka a proplula kolem nich s náručí prázdných půllitrů k výčepnímu pultu, zatímco Anička se přitočila z opačné strany a přistrčila jim na pobryndaný stůl lístek, popsaný jak vyluštěná křížovka.

„Chvilka pravdy, pánové!“ zahlaholila nejveseleji, jak ještě v tuhle pozdní dobu uměla. „Pochopila jsem správně, Kájo, že jedna runda byla na tebe?“ ukázala prstem rachitickému mladíkovi v poněkud ušmouraných džínách a tričku s nápisem „Proč mi kupujete tričko s břichem“.

„Já nevím, jestli to bude stačit,“ vyhrabal nešťastně z džínsů několik zmuchlaných bankovek.

„Zase zaseknul sekeru, co?“ ušklíbla se Hanka, když Anička s kasírtaškou vstoupila lítačkami do zázemí výčepu, které tvořila improvizovaná kancelářička s počítačem, propojená s kuchyní. „Takhle ten úvěr nesplatíme nikdy.“

Aničku ale upoutal její přítel Jindra, který se převlékal z kuchařského do civilu.

„Ty na mě nepočkáš?“

„Říkal jsem ti přece, že mi dneska táhnou úhoři,“ kývnul Jindra k rybářskému náčiní, složenému v rohu. „Už tak to mám na knop,“ mrknul na hodinky, políbil letmo Aničku a kývnul k talíři, který nechal vedle mikrovlnky. „Večeře ti bohužel vystydla. Čau.“

Popadl náčiní a vyšel z místnosti. Bylo slyšet, jak venku startuje auto a odjíždí.

Vešla Hanka a začala uklízet nádobí do myčky. „Jindra už šel?“

Anička začala počítat tržbu. „Jo. Prej mu táhnou úhoři.“

„Hlavně aby přitáhnul zejtra včas on. Dneska zase začínal dělat meníčka, až když už tu bylo plno,“ neodpustila si Hanka.

„Ale zase šla všem huba šejdrem.“

„Ty abys ho neomlouvala,“ povzdechla si Hanka a zapnula myčku. Zvenku se ozvalo zatroubení auta. Hanka si otřela ruce a sáhla po bundě. „Míla už je tady. Chceš hodit domů?“

Anička unaveně zakroutila hlavou. „Musím ještě dodělat tržbu.“

„Tak čau, Ani. Zrcadlo ti pomůžu udělat zejtra,“ pohladila ji Hanka omluvně po zádech a zabouchla za sebou dveře, kterými před chvíli odešel Jindra.

Anička na chvilku osaměla. Normálně by to pro ni byla chvilka oddechu a uvolnění po směně, ze které bolely nohy, ruce i hlava. A pocit radosti, že za chvíli už zalehne do peřin. Jenže teď se v ní s úlevou mísil vztek. Nebylo to poprvé, co dal Jindra přednost rybám před úlevným spočinutím ve společné posteli po vyčerpávajícím dni. Nepotřebovala, aby jí v jejích třiceti romanticky vyznával lásku a zamilovaně hleděl do očí. Tohle období už měla za sebou po několika vztazích, které nevydržely buď proto, že její představy o budoucím partnerovi byly moc maximalistické, nebo že byla až příliš tolerantní a naopak nenáročná.

Ale dostala se do stádia, kdy už přece jen biologické hodinky netikají, ale přímo vyzvánějí jako budík: Zahnízdi! Je nejvyšší čas!

Dodělala tržbu, uklidila ji do trezorku zapuštěného do zdi pod stolem a vykročila do kuchyně, aby si ohřála jídlo, které jí Jindra nechal na stole. Jestli měl na něco talent kromě chytání ryb, tak právě na svou profesi. Na vaření. Tentokrát jí nechal na talíři špagety. Jen je ohřát a posypat parmezánem.

Nastavila mikrovlnku a při tom se musela usmát. Vzpomněla si, jak malý, asi pětiletý hošík v poledne po ní neústupně žádal, že ty špagety, co mu objednali rodiče, musí být loňské. Až po chvíli pochopila, že přeslechl dvě hlásky na začátku…

Zvedla talíř, aby ho dala do mikrovlnky, a druhou rukou z něj odebrala příbor. Nestihla ale příbor ani odložit a ztuhla uprostřed pohybu. Za zády se jí ozval mužský šepot a na zátylku ucítila hlaveň pistole.

„Ani se nehni. Kde jsou prachy?“

Anička kývla k trezorku pod stolem a při tom koutkem oka zahlédla útočníka. Měl přes obličej nataženou černou kuklu s průzory a černou bundu bez nášivek. Mrknul směrem, kterým ukazovala, a nepatrně pistoli odklonil od její hlavy.

„Nech ten talíř, kde je, a pomalu – povídám POMALU, jasný? – ten trezor otevřeš a prachy mi podáš. Jasný?“ zašeptal.

Anička přikývla. Položila talíř do mikrovlnky a stejně plynule na něj položila zpátky příbor. Mikrovlnka se zapnula hned, jak zaklapla dvířka. Sama se shýbla pod stůl a začala předstírat, že se snaží otevřít zámek. Místo toho se natáhla po háku, kterým Jindra posunoval po plotně rozpálené hrnce.

Kov v mikrovlnce se probudil vzápětí. Vyšlehly jiskry, ozvala se exploze. Malá, ale k tomu, aby útočníka vyvedla z míry, naprosto stačila.

Anička ho udeřila hákem do ramene, až zaskučel bolestí, pistole mu vyletěla z ruky. Vzápětí se už Anička natáhla po sekáčku na maso, který ležel na stole vedle mikrovlnky, a prudce s ním švihla po zamaskované hlavě. Útočník ustrašeně couvnul, ale zakopnul o židli a spadl vedle stolu s trezorem. Přitom se mu kukla svezla. Až teď Anička uviděla, že útočníkem je Kája.

„Ne! Nech mě!“ zoufale napřáhl ruku proti úderu.

Anička se zarazila, sekáček stále ještě výhrůžně napřažený. „Ty, Kájo?“

„Já ti nechtěl ublížit!“ hrabal se Kája plačtivě na nohy. Pak se natáhl i pro pistoli a výmluvně ji pozvedl. „Ta je airsoftová!“

„Chápeš, co jsi právě proved?“ zakroutila Anička zhnuseně hlavou. „Za to se chodí do basy!“

Kája si bolestivě mnul místo, kam ho udeřila. „Já vim! Ale co mám dělat? Znáš tátu!“

„Zase všechno naházel do bedny…“

„Jo. Celej svůj důchod i mý úspory.“

„A proč teda objednáváš panáky?“

„Nechci vypadat před klukama jako ubožák.“ Začal si ometat prach z bundy a kalhot, ale spíš proto, že se jí styděl podívat do očí. Nakonec je k ní přece jen zvedl. Byly prosebné.

„Nebudeš volat policajty. Že ne…“

Anička na něj chvíli hleděla, pak zakroutila hlavou, sáhla do kapsy a podala mu pětistovku. Kája hleděl užasle na bankovku, pak zpět na Aničku.

„To je pro mě?“

Anička přikývla. „Ale zůstane to jenom mezi náma.“

Kája vzal bankovku a dojatě se usmál. „Ty jsi super, Ani. Máš to u mě.“

Když mi tohle vyprávěla, moc jsem jí nevěřil. Ale lidé z městečka mi to kupodivu potvrdili. „Byla to v zásadě hodná holka, která si v kritických situacích věděla rady,“ říkali.

–––––––

V bytě bylo ticho, které rušilo jen Jindrovo chrápání z ložnice. Anička se potichu zula, svlékla a nakročila do koupelny. Rozsvítila si jen malé světélko nad umyvadlem, rozpustila si vlasy sepnuté gumičkou do culíku, odhrnula igelitový závěs sprchy a vkročila dovnitř. Vzápětí hrůzou vyjekla a vyskočila zděšeně ven, div že si na kluzké podlaze nezlomila nohu. Rozsvítila světlo u stropu a až teď uviděla, že kdosi naplnil vaničku sprchového koutu úhoři, kteří se kroutí a prolétají jako hadi.

„Ani! Jsi to ty?“ ozval se pootevřenými dveřmi hlas její matky.

Anička zaváhala, pak si navlékla župan, a prošla chodbou do matčina pokoje.

„Jo. Jsem to já, mami. Ty nespíš?“

Matka napůl seděla, napůl ležela na lůžku, vedle sebe francouzské hole a invalidní chodítko.

„Jak můžu spát, když děláte takovej bordel? Nejdřív Jindra a teď ty,“ nasadila svůj obvyklý mučednický tón.

„Promiň. To víš, byl na rybách a trochu si popletl sprcháč s akváriem,“ zívla Anička.

Matčina vleklá alergie na Jindru její tón nepřijala. „Jen ho neomlouvej. Já nechápu, že ty, taková hezká, pracovitá holka, máš takovou smůlu na chlapy.“

„V Praze bych měla víc na vybranou,“ neodpustila si Anička drobné rýpnutí.

Matky se to dotklo. Zvlášť když tuhle debatu nevedly poprvé. „Hlavně nezačínej s tím, že máš zkaženej život, protože ses musela kvůli mně vrátit do týhle díry.“

„To jsem nikdy neřekla, mami.“

„Ale já vím, že si to myslíš. A máš koneckonců pravdu.“ Do jejího hlasu vstoupila sebelítost.

„Nebejt tý mý nešťastný mrtvičky, mohla z tebe bejt už inženýrka ekonomie. Nemusela jsi hnít tady doma s ožralým budižkničemu a jedním starým kriplem.“

„Ale mami. Ty přece nejsi žádnej kripl. A Jindra tak špatnej není.“

Matka se začala zvedat, Anička hned poznala, že se jí chce na záchod. Přiskočila, pomohla jí z postele a pak ke dveřím. Přitom jí ještě šikovně podala hůl. Měly to už nacvičené.

„Ale rodinu s ním nikdy mít nebudeš…“ pokračovala matka při chůzi chodbou v jednostrunné konverzaci.

„Třeba jo. Až se přestaneme tolik honit.“

„Kdyby chtěl, už by to bylo. Jenže on nechce,“ utrousila matka s temnou jistotou.

„Proč by nechtěl?“

„No, protože by se musel snažit. Zajistit matku s děckem. Opatřit nějaký to hnízdečko. A to by přišel o to svý pohodlí. Je mazanej,“ kývla vyčítavě k pokoji, odkud se dál ozývalo chrápání.

Opatrně si vyhrnula noční košili a s Aniččinou pomocí se sesunula na záchodovou mísu. Anička zavřela dveře, ale matka je hned zase pootevřela.

„Jo. A taky máš na poště psaní. S pruhem. Nepodepsala jsi někde něco? Ňáký dluhy? Kvůli tý tvý hospodě?“

–––––––

Notářka byla roztěkaná, protože štěně, které měla pod stolem v krabici, jí věčně okusovalo špičky lodiček, a navíc nevěděla, jaký tón nasadit.

„Mám pro vás dvě zprávy, slečno Malá,“ začala smutně. „Tu první už asi víte – váš otec zemřel.“

Aničku to zaskočilo. „Nic nevím. Neviděla jsem ho… od dětství.“

„To je mi tedy líto. Upřímnou soustrast,“ pokývala notářka soucitně hlavou a hned se sklonila pod stůl, protože štěně jí jednu z lodiček konečně úspěšně zulo. „No tak. Neblázni.“ Pak se zase narovnala, zatvářila se omluvně a podala Aničce nějaká lejstra v průhledných deskách. Dokonce se usmála.

„Druhou zprávou je, že vás otec učinil na základě své závěti jedinou dědičkou. Což obnáší…“ mrkla do kopie, kterou měla na stole, „… vedle nějakých úspor v hodnotě osmi tisíc čtyř set dvaceti tří korun i byt v Praze, který měl v osobním vlastnictví, a zařízení tohoto bytu.“

Zvedla oči zpět na Aničku, aby si užila směs pocitů, která se objevila na její tváři. Pozvedla i karafu s vodou.

„Nechcete napít? My jsme tu zvyklí, že se někomu po takové zprávě udělá třeba i nevolno…“

Trochu ji zklamalo, že Anička žádné pocity neprojevuje.

V tramvaji i cestou domů vlakem přemýšlela, co si vlastně má s tou novou informací počít. Snažila se vybavit si nějakou vzpomínku na otce, která by v ní vyvolala nějaký pocit smutku, který obvykle lidé cítí, když jim zemře někdo z rodičů. Jenže bylo jí… devět? Ne, deset let, když otce viděla naposled. Stál mezi dveřmi s kufrem a ruksakem, tehdy ještě nevěděla, že je na odchodu, a schlíple, jako mokrý pes, trpělivě snášel sprchu výčitek a nadávek, kterými ho bombardovala matka. Skleslý muž s šedou tváří, za což mohlo jen zčásti šedivé strniště. Nakročil k Aničce, asi ji chtěl i políbit, ale matka mu nekompromisně vstoupila do cesty. „Když ses rozhodl nás opustit, já už nejsem tvoje žena a tohle tvoje dcera. Padej!“

Jen se zatvářil ještě víc smutně, Anička si dokonce všimla, jak se mu oči zamlžily, a pak opravdu zmizel. Navždy. Několikrát se i ptala matky, jestli se neozval, jestli ji nepozdravuje, ale dočkala se jen jejího pohrdavého gesta, jímž bylo typické cuknutí hlavy na stranu: „Ten? Kam tě vede slepá víra?“

To bylo její oblíbené úsloví. Jak stárla, snažila se Anička získat jeho adresu, ale i tam narážela na nepřekonatelnou zeď. „Nevím, kde je teď, a je mi to jedno. My se bez něj obejdeme. Kdybys věděla, jak mi ublížil, vůbec by ses neptala,“ vložila do odpovědi i kus výčitky vůči ní.

Vzpomínka postupně vybledla, nahradili ji chlapci a muži, kteří se ucházeli o ni nebo ona o ně. Začalo jí také být tak nějak jedno, jestli je mrtvý, nebo živý, jestli žije v Kostarice, nebo v Kostelci.

Ne. Smutek teď rozhodně necítila, i když se snažila ho ze sebe vydojit jak mléko z jalovice.

Daleko složitější směs pocitů v ní vyvolával ten byt. Byt v Praze. Co s ním bude dělat? Jak to změní její život? K lepšímu, nebo naopak ten byt porodí spoustu drobných otravných nedochůdčat, kterým se říká problémy? Jak se postaví ostatní k té nové situaci?

„No to je senzační!“ rozzářila se Hanka, když Anička dorazila rovnou z vlaku do hospody a převlékala se, než otevřou. „Konečně si můžete s Jindrou dovolit vlastní bydlení. A jak je ten kvartýr velkej?“

„Ještě jsem tam nebyla. Ale papírově dva plus jedna. Rozhraní Michle a Vršovic.“

„To nebude žádnej panelák,“ zavolal na ně Jindra z přístěnku za výčepem. „Pojďte se podívat. Starý, poctivý, cihlový činžáky,“ ukazoval jim na Street View. „Doma se mrknu, za kolik se tam v okolí prodávají podobný byty.“

„Každopádně si za to tady můžete pořídit královskej bejvák. Když to dobře střelíte,“ pokyvovala hlavou Hanka. Jindra se mezitím zvedl a nakročil do kuchyně.

„A ještě zbyde na ňákej slušnej teréňák. Abych nemusel jezdit na ryby tou starou popelnicí.“

Anička šla otevřít vstupní dveře. Možná i proto, aby si nikdo z nich nevšiml, jak ji štve, že plánují, co bude s novým bytem, místo ní.

„Nechal ti tam aspoň ňákej vzkaz?“ ptala se matka, když jí večer masírovala a cvičila s ní.

„Táta? Ne. Jen tu závěť.“

„Ale ženatej nebyl. Aspoň co já vím.“ Matčin tón byl nevrlý, těžko říct, zda jen od bolestivého cvičení.

„Myslela jsem, že táta utek za jinou ženskou.“

„Prosím tě, copak by s ním ňáká vydržela? To jen já byla tak blbá! Takovejch let!“

Chvilku mučednicky hekala pod Aniččinýma rukama. „Já myslím, že kupovat byt za byt je nesmysl,“ vrátila se pak k tématu.

„Jak to myslíš?“

„Rozumnější by bylo pronajmout ho a mít každej měsíc něco na přilepšenou. Nebo můžeme prodat i tenhle – a za oba ty byty bysme si mohli i postavit. Jindrovi rodiče maj přece parcelu, ne?“

Ze sprchy vyšel Jindra, do půl těla obalený ručníkem, a ještě napůl mokrý. Nakouknul do pokoje a vyměnil si sérii pohledů s Aničkou. Ten jeho říkal: Tak jdeš už do postele?

„Tak už jsme ti, Jindříšku, dohodly program na několik dalších let,“ otočila se k němu matka.

„Jo? A co to je?“ Anička postřehla v jeho hlase ironický tón. Matka ne.

„Ále, máma zase sní ten svůj sen o vlastním domečku,“ snažila se Anička smířlivým tónem změkčit hrozící konflikt.

„Ten já mám taky, paní Malá,“ usmál se Jindra.

„Jo? To mě těší, že se aspoň v něčem základním shodneme.“

„Jenže v tom mým domečku VY žádnej pokojíček mít nebudete,“ zpražil ji Jindra a odklátil se do ložnice.

„Proč jsi na mámu takovej?“ zeptala se Anička. Už měli po milování, Jindra seděl v otevřeném okně a vyfukoval kouř ven. Odhodil oharek do tmy, vlezl si k ní zpátky do postele a objal ji. V těchhle chvílích mu propadala a on to věděl.

„A nemám snad pravdu?“ pohladil ji po prsou, až jí naskočila husí kůže. „Ty nechceš konečně ňáký samostatný hnízdečko? Nebát se furt, že nás někdo vyruší, když jsme v nejlepším? Že někoho vzbudíme?“

„To sice jo. Ale zase si nechci dělat výčitky, že jsem ji nechala napospas tý její bezmocnosti.“

„Prosím tě, ta je na tom líp, než si myslíš,“ mávnul Jindra rukou. „Jen jí vyhovuje, že se o ni někdo stará. Jinak by se musela snažit – a třeba by sama zjistila, že když chce, spoustu věcí dokáže.“

Něžně jí zakroužil prstem po bříšku, až Anička vyjekla, jak ji to zalechtalo a vzrušilo zároveň.

„Třeba si konečně budeme moct dovolit i ňáký to děťátko,“ dodal Jindra svůdně.

–––––––

Stála před poněkud omšelým pražským činžákem a sbírala odvahu vstoupit. Jindra ji naštval už ráno. Vzbudil ji někdy v šest, jak se štrachal z postele, a když se podivila, proč vstává tak brzo, protože se přece pojedou podívat do Prahy na ten byt, suše odtušil, že ryby jsou přednější, a vypadl. A teď byl nedostupný.

Zkontrolovala ještě jednou číslo domu, vytáhla klíče z obálky, kterou dostala u notářky, a vstoupila do domu.

Schodiště a chodby nepůsobily o nic líp než vnější pohled. Dětský křik prorážel jedněmi dveřmi, vůně buřtguláše dalšími. Někde nahoře se kdosi hádal mezi dveřmi a nakonec s nimi hlučně prásknul.

Anička strčila klíč do zámku dveří s téměř nezřetelnou cedulkou Ludvík Malý na zvonku, ale zápasila s ním marně. Vtom se dveře otevřely samy a objevila se v nich rozcuchaná, poněkud zanedbaná čtyřicátnice. Vypadala rozespale, ale to, co z ní táhlo, nemělo se spánkem nic společného.

Vytáhla z koutku úst cigaretu. „Co chcete?“

„Bydlel tu pan… Ludvík Malý?“ řekla Anička poněkud zaskočená tím nenadálým zjevením.

„Bydlel. Proč?“ zůstala žena ve střehu. Opřela se i mohutným tělem ve flekatém tričku o veřeje, aby podpořila dojem, že tady vládne ona.

„Jsem jeho dcera.“

Žena ji sjela zkušeným pohledem a vyloudila úsměv. „Ty jsi Anička?“ A když Anička přikývla, ustoupila ze dveří. „Tak pojď dál. Já jsem Věra.“ Potřásla si s Aničkou vlhkou rukou a kývla ke dveřím. „Museli jsme vyměnit zámek, víš?“

Kuchyň byla stejně zanedbaná jako dům a jeho interiér. Linka mohla být stejně stará jako Anička a židle, kterou jí nabídla Věra, ještě starší.

„Posaď se. Dáš si?“ pozvedla Věra petku s jakousi podezřelou tekutinou. Když Anička zakroutila hlavou, dolila si sama. Kuchyní zavoněl odér Becherovky.

„Beton mám nejradši,“ zasmála se, až odhalila žluté zuby, a zapálila si další cigaretu. Pak pozvedla sklenku k přípitku aspoň symbolickému. „Tak na tátu. Ať je mu tam nahoře líp než tady.“

Anička se nesměle rozhlédla. Průhledem do sousedního pokoje uviděla na stole i na gauči rozložené krabice s knihami, fotografiemi a listinami. Věra zjevně třídila věci po mrtvém. Část jich musela odhrábnout i z kuchyňského stolu, když si sedaly.

„Na co táta umřel?“ zeptala se.

„Na to, že jsem mu moc dobře vařila,“ usmála se Věra, tentokrát smutně, prohrábla se fotografiemi a jednu podala Aničce. Věru Anička poznala, ale břichatého chlapa s pleší nikoli. Otec, který stál tehdy mezi dveřmi, byl ještě elegán, byť prokvetlý šedinami a skleslý, bez jiskry. Tohle byl obstarožní tlusťoch. Jinak se to nazvat nedalo.

„Měl sto dvacet kilo, když ho funebráci odváželi.“

Anička mrkla znovu na kuchyňskou linku, kde se vršily zmuchlané krabice od pizzy, a pak zpět na Věru. „Nevěděla jsem, že s někým žil.“

Věra vycítila nedůvěru v jejím hlase a odpověděla lehkou výčitkou. „Co já vím, nevěděla jsi vůbec, jestli žije.“

„To nebyla moje vina.“

Věra se zatvářila překvapeně. „Ne? Myslela jsem, že ho nechceš vidět. Aspoň to říkala tvá máma. Když tě před pár lety zkoušel kontaktovat.“ Kývla ke krabicím ve vedlejším pokoji. „Jestli si chceš některý jeho věci odvézt – žádnej problém.“

To Aničku zmátlo. „Proč odvézt? Je to můj byt. Zdědila jsem ho.“

Věra o poznání ochladla. „Já vím. Taky ti budeme platit nájem.“

„Kdo – my?“ nechápala Anička.

„Já a Radek. Můj syn.“

„Já ale nechci nájem. Chci, abyste se odstěhovali.“

„To nemyslíš vážně, že ne?“ netajila už Věra podráždění. „Táta jasně říkal, že si přeje, abychom tu bydleli dál, kdyby se s ním něco stalo.“

„V závěti nic takovýho nezmiňuje…“

„Protože to asi nepovažoval za nutný. Tvou mámu samozřejmě nechválil. Ale o tobě mluvil hezky. Že jsi hodná, chápavá holka, která ví, co je správný.“

„Správný je to, co stojí černý na bílým. Chcete si to přečíst?“ Vytáhla z kapsy opis závěti a nabídla ho Věře. Ta ale papír odstrčila, vztekle vyfoukla kouř rovnou Aničce do obličeje.

„Ty nás chceš fakticky vyhodit na dlažbu?“

„Nevyhazuju vás,“ snažila se Anička dál zachovat věcný tón. „Dám vám měsíc na vystěhování.“

Věra na ni hleděla, pak típla cigaretu do přeplněného popelníku a zavolala do chodby. „Radku!“

„Co je zase?“ ozval se podrážděný mužský hlas. „Seru.“

Bylo slyšet harašení, pak spláchnutí a do kuchyně vešel mladík v pestrých trenkách a tílku, barevný tetováním jak Maroldova Bitva u Lipan. Vyholená hlava s čírem ve sparťanských barvách dávala okolí jasně najevo, že je nebezpečný.

„Co je?“

Věra kývla k Aničce. „To je Anička. Ludvova dcera.“

Radek převalil mezi zuby žvýkačku a přejel Aničku drzým pohledem. „Super. Takže ségra?“

Věra ho hned uvedla do situace. „Jenže se jako ségra nechová. Chce nás vyhnat.“

Radek si prohrábnul číro a postoupil blíž k Aničce. „To fakt chceš, jo? To si teda troufáš.“ Zakroucení hlavou, pichlavé oči, kterými si ji znovu změřil, tím vším dával najevo, že tahle o hlavu menší holka je komár, kterého klidně rozmázne, když bude moc otravovat.

Chvilku na sebe hleděli, pak Anička lehce přikývla. „Jo. Máte měsíc.“

Radek se shovívavě usmál a výsměšně jí stiskl dvěma prsty nadloktí, jako by zkoumal její svalstvo. „Dohodneme se, jo? Ty budeš hodná na nás – a my na tebe. Jasný?“

Byla už na schodišti, když zaslechla z bytu ostrou hádku.

„Zase řáděj, co?“ prohodila maminka, která vynášela do schodů nákup a na prsou miminko. „Tady byl takovej klid, když je pan Malý vyhodil…“ povzdechla si.

To Aničku zaujalo.

„Promiňte, oni tu s ním nebydleli?“

„Nejdřív jo,“ zastavila se na okamžik maminka, aby se vydýchala. „Ale sotva ten mladej dorost, začali ho terorizovat, takže šli. Rok tu byla pohoda. No a sotva umřel, hned vylomili zámek a nakvartýrovali se tam zpátky.“

–––––––

Hospoda už zase žila, dnes jenom štamgasty, kteří přišli na pivo a na panáka. Jedním okem sledovali fotbalový zápas v televizi, aby měli doma přijatelnou výmluvu, proč se zdrželi déle. Anička čekala, až Jindra dokončí talíře s tlačenkou, nijak přitom nezastírala depresi ze zážitku v Praze, ani zklamání, že nebyl nikdo, kdo by se jí zastal.

„Já vím, že jsi na mě naštvaná,“ omlouval se Jindra. Dokonce si i otřel oči. To měla ovšem na svědomí cibule, kterou právě dokrájel. „Ale už nebyl čas, abych pro tebe jel až do Prahy. Zabrala mi štika, zápolil jsem s ní nejmíň půl hodiny, a nakonec se mi stejně urvala.“

„Pro tebe je důležitější štika než kvartýr?“ podivila se Anička. „Víš, jak mi bylo, když ten Radek – nebo jak se jmenuje – se mnou jednal? Jak s kusem hadru?“

„To vyřešíme. Neboj,“ usmál se na ni Jindra a přistrčil k ní hotové talíře. Anička si je zručně naložila jako mohutné okvětí na předloktí, do druhé ruky popadla ošatku s chlebem a zády si otevřela lítačky do výčepu.

„No, to jsem teda zvědavá.“

Jindra si otřel ruce a vyšel za ní. „Chtějí z toho jen vyždímat prachy. Tak jim zaplatíme, no.“

„To myslíš vážně?“ utrhla se na něj. „Já budu platit za byt, kterej je můj?“

Přistoupila ke stolu, kde právě diskutovali Kája, Lojza a Fanda o tom, jaké tetování by si pořídili a jaké určitě ne, a začala rozmisťovat talíře s tlačenkou.

„Slzu pod vokem bych si teda určitě vytetovat nenechal,“ dušoval se Fanda.

„Proč ne?“ nechápal Lojza.

„No protože to si nechávaj v kriminálu vytetovat vrazi.“

„Právě proto bych si nechal vytetovat zrovna tu slzu. Aby se mě všichni báli!“ zasmál se Kája.

„Tebe by se nikdo nebál, ani kdyby sis na ksicht nechal vytetovat Kajínka!“ poplácal ho po zádech Lojza a zakousnul se do jídla.

Anička sebrala prázdné půllitry a odnesla je k výčepu, za kterým se zatím otáčela Hanka. Ta si všimla, v jakém je Anička rozpoložení.

„Kašle na to, co?“ kývla ke kuchyni.

„Kašle na všechno,“ zakroutila Anička znechuceně hlavou.

„Táta mě naučil jedno přísloví z vojny,“ přistrčila jí Hanka po pultu plné půllitry. „Voják se stará, voják má. Byla spousta věcí, na který na vojně měli nárok a vysrali se na ně. Takže vždycky museli vymyslet nějakej trik, jak se k tomu dostat jinou cestou.“

Anička roznesla pivo a vrátila se k výčepu. Opřela se o něj zády, založila ruce na prsou a ponořila se zpět do chmurných myšlenek.

„Můžeme dostat ještě jednu rundu malejch?“ zavolal na ni od stolu štamgastů Lojza. Když je stavěla na stůl, neušlo ani jemu, že je v depresi.

„Co se tváříš, jako kdyby ti ukradli kolo? Jindra říkal, že jsi zdědila kvartýr. Že se pustíte do stavění.“

Svěřila se mu, jak to s tím slavným bytem vypadá. Pak sebrala prázdné talíře a odnesla je do kuchyně. Jindra seděl s mobilem u počítače v přístěnku, s někým telefonoval a zadními dveřmi vyfukoval kouř z cigarety ven. Byla ráda, že se s ním nemusí vybavovat. Vrátila se do lokálu a uviděla, že Fanda, Lojza i Kája o něčem vášnivě diskutují. Hlavně Kája je vehementně přesvědčoval: „Měli bysme to udělat. Je to přece naše stará kámoška.“

Když ji uviděli, mávli na ni. Myslela, že chtějí objednat další rundu, ale místo toho jí přistrčili ke stolu další židli.

„Sedni si. Jen na minutku,“ pobídl ji Lojza. „Dostali jsme takovej nápad.“

–––––––

Věra s Radkem se zase hádali, tentokrát o to, kdo vypil tu flašku Becherovky, ze které si Věra ještě včera míchala nápoj zvaný beton. Zvonek a neodbytné bouchání na dveře hádku zastavilo.

„Ty někoho čekáš?“ zeptal se Radek.

„Já ne. A ty?“

„Já taky ne. Kdo to, kurva, může takhle vopruzovat?“ Nakročil ke dveřím a přiložil oko ke špehýrce. Nic ale neviděl, což se stávalo poměrně často, když už sousedi měli dost hluku z jejich bytu a pomazali jim špehýrku něčím ošklivým.

Udělal tázavý kukuč na matku, ta odpověděla jen pokrčením ramen. Další bouchání na dveře ho donutilo, aby je pootevřel aspoň na délku zajišťovacího řetízku. Vzápětí ho jakási síla vrazila dovnitř i s dveřmi, až se praštil o věšákovou stěnu. Přetržený řetízek zaklinkal o dveře jak umíráček. Ta síla byl chlap jak hora v maskáčových kalhotách a nátělníku a za ním se hrnuli další dva, sice o poznání menší, ale potetovaní jako on. Táhli nějaké kufříky s nářadím a krabice.

Obr se zarazil a otočil se k těm dvěma. Nechápavě.

„Neříkala, že ten kvartýr je prázdnej?“

„Já tomu tak rozuměl,“ potvrdil hubeňour v kajínkovském nátělníku s vytetovanou mořskou pannou na levém rameni. Protáhl se kolem a hlučně položil těžkou krabici na kuchyňský stůl, až špinavé hrnky nadskočily.

„Co tu děláte?“ otočil se obr k Věře a Radkovi, který si rovnal pomačkané číro.

„To bysme se měli ptát my vás, ne?“ ozval se Radek a narovnal se, aby vypadal větší.

„My jsme tu doma. Tenhle byt jsme koupili,“ pozvedl proti Věře papíry v průhledných deskách třetí muž. Kapsy na stehnech černého overalu, jaký nosí zásahovky, se mu dmuly, na pásku měl nůž s pouzdrem. „A ta ženská nám říkala, že tu nikdo nemá co dělat.“

Věra ustoupila do kuchyně, také aby měla na očích hubeňoura, který se zvědavě rozhlížel po bytě. Zachovala si ale nevraživý tón. „To vás asi podfoukla.“

Hubeňour se mezitím ozval ode dveří do koupelny. Nadšeně. „Je tu vana! To je super!“

Radek vykročil, aby ho vyhnal zpět do kuchyně. „Hele, hele, co tam děláte?“

Muž v černém overalu ho ale decentně zadržel. Dokonce ztišil hlas. „Já bych ho moc neprovokoval. Seděl sice na jiným oddíle než my, ale všichni jsme to věděli, viď?“ otočil se k hromotlukovi.

„No jasně.“

To Radka znepokojilo. „Co? Co jste věděli?“

Obr s mužem v černém si vyměnili pohledy, bylo vidět, že se jim nechce prozrazovat tajemství.

„No že svou starou rozpustil v kyselině,“ řekl pak muž v overalu neochotně.

„V kyselině?“ vykulil Radek nevěřícně oči a znepokojeně zašilhal ke dveřím do koupelny.

„Nikdy se nenašla,“ ztišil muž v overalu hlas ještě víc. „Zřejmě zjistil, že se ten recept osvědčil.“

„Vy jste…“ začala Věra, ale včas se zarazila. Vzápětí vyjekla a upustila cigaretu, která jí mezi prsty dohořela.

Obr ale pochopil, co chtěla říct. „Jo. Všichni,“ přikývnul. „Vadí vám to ňák?“

Věra rychle zakroutila hlavou. „Ne. Vůbec ne.“

„To jsme rádi,“ usmál se muž v overalu. „Víte, my jsme trochu přecitlivělý, když si někdo myslí, že jsme něco horšího jen proto, že jsme seděli.“

„Takže nám to uvolníte, když je ten kvartýr teď náš. Rozuměl jsem tomu dobře?“ navázal hromotluk a pohlédl tázavě na Radka a na Věru. Hned také pochopil, že je to jen řečnická otázka.

O dvě hodiny později si už všichni tři kriminálníci smývali tetování v hospodě Na výsluní a Anička nesla ke stolu tácek s panáky. Tentokrát velkými.

„Měla jsi vidět ty ksichty, když jsme tam přišli!“ smál se Lojza.

„Oni tomu fakt uvěřili? Že Kája rozpouští manželky ve vaně?“ přisedl si Jindra, taky s panákem.

„Tobě snad nepřipadá jako psychopat?“ rozchechtal se Fanda vstříc Kájovi, který zrovna přicházel z toalety, a ještě si otíral barvu z ramene.

Kája jen shovívavě zakroutil hlavou a podal Aničce klíče.

„Zámek je vyměněnej. Bude to tam chtít novou instalaci, odpady nestojej za moc.“

„Ale elektrika se zdá bejt v pořádku. A vokna jsou úplně nový v celým baráku,“ doplnil ho Fanda.

„Tak díky, chlapi!“ pozvedl Jindra sklenku. Obrátili do sebe panáky a Jindra přistrčil tácek k Aničce, která celou dobu stála u stolu, ale nikdo jí nic nenabídl.

„Přines nám to ještě jednou, Ani.“

Nejdřív chtěla říct něco jedovatého, ale pak si to rozmyslela a poslušně odkráčela k výčepu. Až večer, když se na ni Jindra opilecky sápal, v ní vypěnilo všechno, co uvnitř ní kvasilo už několik dní.

„Nejdřív se vyspi z vopice, jo?“ odstrčila ho hrubě, až málem spadl z postele.

„Ale Ani, lásko, co to děláš?“ udělal mučednický obličej.

„Já všechno. Ale ty nic. Nebejt těch kluků…“ nedokončila, jen naštvaně mávla rukou.

„A mě nemá srát, že jste mě z toho plánu jaksi vyšachovali?“ naštval se i Jindra.

„My!?“ vykulila Anička dotčeně oči. „Sám ses vyšachoval. Když ti jsou přednější ryby, zařídila jsem si všechno sama. Voják se stará, voják má. A teď mě nech laskavě vyspat. Ráno vstávám brzo.“

„Já taky. Pomůžu ti. Víš, že otvíráme zejtra až na večer. Čestný pionýrský!“ přiložil dva prsty ke rtům. Obličej, který udělal tentokrát, měl spíš než k mučedníkovi blízko k psovi, který něco provedl. Věděl, že se Anička rozesměje, a ona se také rozesmála.

Nepřekvapilo ji, že hned jak vyvrcholil, usnul. Ležela ve tmě, naslouchala jeho zesilujícímu chrápání a říkala si, proč vůbec tomuhle klukovi tak propadla. Znali se od puberty, jako většina mladých v tomhle městečku, ale nikdy mezi nimi nebylo víc než nějaké to blbnutí na koupališti a na diskotékách v místním klubu. Co by ji taky mohlo zajímat na klukovi, který směřoval na učňák, kde se učil na kuchaře, zatímco ona zářila jako primus třídy na ekonomce a bylo jasné, že půjde na vysokou do Prahy.

Všechno vlastně změnila matčina mrtvice. Najednou musela obměnit plány ze dne na den a i její život se totálně proměnil. „Je to jen na rok,“ ujišťovali ji všichni, když se musela začít starat o matku.

„Přes den vás tolik potřebovat nebude,“ ujišťovala ji pečovatelka po půl roce. „Můžete si klidně najít zaměstnání.“ Tak si našla místo recepční ve zdejším hotelu. Jenže ten upadal, nakonec ho majitel prodal úlisnému chlápkovi, který sliboval, že mu dodá lesk, o jakém se zdejším ani nesnilo. Vyměnil ale jen okna a střechu, do které zatékalo, omšelé prostory vymaloval a přivedl Jindru jako šéfkuchařskou hvězdu. Tehdy se jejich cesty znovu protnuly.

Problém nastal, když si bohatý frajírek, který vlastnil bůhvíkolik firem, začal myslet, že k inventáři jeho hotelu patří i Anička. Pozvání na raut jiných zbohatlíků se ještě obešlo bez dotěrných doteků a náznaků. Další noční služby už ale ne. Nejdřív se vykrucovala klasickým ženským způsobem, že teď to nejde, že potřebuje čas a on moc spěchá, ale pak už to překypělo do neodbytnosti. A tehdy požádala Jindru, jestli by nemohl předstírat, že spolu tvoří pár.

Zabralo to. Až moc. Opravdu se spolu vyspali a ona zjistila, že Jindra kromě vaření umí skvěle ještě jednu činnost. To po ní tehdy ještě neusínal.

Co bylo nové, se nějak vžilo. Vztah s Jindrou i koexistence s matkou. Praha, studia, promoce a kariéra na úplně jiné úrovni – to všechno postupně vybledlo.

Když se ukázalo, že i nový majitel hotelu je podvodník, který hotel potřeboval jen k tomu, aby si vzal další úvěry, kterými by pokryl ty předchozí, už jen krůček chyběl, aby si s Jindrou a s Hankou, která v hotelu pracovala jako servírka, také vzali úvěr. Na hospodu, která měla výsluní jen v názvu.

„Konečně budeme ve svým a nebudeme závislí na žádných lumpech!“ Na to si připili, když slavnostně otvírali.

Věděla, že se stanou otroky vlastního podnikání. Aspoň první roky. Ale netušila, že Jindra začne čím dál víc vypadávat z role. Kvůli svým milovaným rybám, ale hlavně kvůli pití.

Teď, když se objevil znenadání ten byt, si uvědomila, že místo lineárního života odněkud někam, se poslední léta pohybovala v uzavřeném kruhu. A že ten byt je možná jen pokušení v pavučině výčitek, tužeb a pocitů viny. Výsměch osudu.

–––––––

Jindra se ozval, až když už sjížděla z dálnice na páteřní komunikaci Černého Mostu.

„Kde mám auťák?“ zněl v mobilu jeho rozezlený hlas. Samozřejmě otázka „kde jsi“ zůstala jaksi v pozadí.

„V Praze,“ odpověděla ne bez škodolibosti.

„A to jako… kurva, tos nemohla aspoň něco říct?“ vybuchl naplno.

„Snažila jsem se. Myslela jsem dokonce, že pojedeš se mnou. Aspoň jsi mi to včera slíbil. Jenže chlast je chlast, co?“

Začal nadávat, ale Anička hovor típla. Taky proto, že se musela soustředit na cestu. Autem ještě do toho bytu nejela.

Byt byl prázdný až na stůl, dvě židle, ledničku, troubu, sporák a vůbec zařízení kuchyňské linky. V jednom z pokojů zůstala postel i s povlečením a staré skříně, v druhém, zřejmě obýváku, na zemi krabice s osobními věcmi jejího otce. Do vany se někdo vykálel, ale to ji nepřekvapilo. Věděla, kdo a proč.

Vybalila z batohu pracovní oblečení a z tašek čisticí prostředky, které koupila cestou, a šla si napustit vodu, aby se mohla pustit do práce.

O hodinu později se už nemohla pohnout, ale v bytě bylo aspoň natolik čisto, že si uvařila kávu a sedla si na podlahu do pokoje ke krabicím. Usmála se, když se probírala fotkami, na kterých byla s otcem a matkou ještě jako batole a později jako školačka. Dojalo ji, že si je schovával po celou tu dobu.

Jestli měl nějaké fotky s Věrou nebo s jinými ženami, tak tu nebyly. Pak si všimla povědomého rukopisu na jedné z obálek. Vytáhla z ní dopis. Hned poznala, že ho psala matka. Stačilo jí přečíst pár vět, aby se jí sevřelo hrdlo… A UŽ TÝ HOLCE NEBLBNI HLAVU. NEPŘEJE SI TO. TENHLE DOPIS TI VRACÍ ONA SAMA… Koukla na datum. Tehdy jí bylo jedenáct. Z obálky ale vystrčil růžek ještě jeden dopis. Až když ho rozevřela, pochopila, že jen matka vracela otci dopis, který psal on jí, Aničce. Dopis plný citu. Jak se mu po ní stýská, jak by ji rád uviděl, šel s ní někam, kde stráví hezké odpoledne… TA PERLIČKA JE PO MÝ MÁMĚ. VŽDYCKY JÍ NOSILA ŠTĚSTÍ. TAK DOUFÁM, ŽE TI PERLA PO BABIČCE TAKY DOST ŠTĚSTÍ PŘINESE, končil. Promačkala obálku a ucítila něco malého, tvrdého. Vyklepala na dlaň zlatý řetízek s perlou místo přívěsku.

Přešla do koupelny, otřela zrcadlo, připnula si řetízek kolem krku a prohlížela si ho. Uvědomila si, že vlastně žádný řetízek nikdy neměla. Maximálně pankáčské náramky, když byla v pubertě a piercing v nose, než se jí nos zanítil a musela ho sundat.

Vzpomněla asi na otcovo přání, stiskla perlu v dlani a zavřela oči. Přemýšlela, co si má přát, ale vlastně nevěděla. Všechno bylo moc konkrétní, a nic z toho si nepřála úplně, protože všechno mělo nějaký háček. Ať všechno dopadne nejlíp, jak to jde, zformulovala nakonec přání, které jí přišlo nejvíc neutrální a zároveň otvíralo nejširší možnosti.

Otevřela oči, usmála se na sebe v zrcadle a chystala se odejít. Jak poodstoupila od zrcadla, všimla si ale něčeho až v horní poličce, kam světlo zabudované v zrcadle nedosahovalo. Vylezla na okraj vany, natáhla se nejvíc, jak mohla, a snesla to dolů. Byla to pohřební urna. Odfoukla z ní prach a přečetla si jméno otce a datum úmrtí.

Ani jim nestál za to, aby ho slušně pohřbili, pomyslela si.

–––––––

Když parkovala před hospodou, bolelo ji celé tělo. Při představě, že ji čeká ještě celá večerní směna na place, se jí udělalo nevolno.

Dveře byly zamčené, ale to nic neznamenalo. Dnes otvírali až v šest, takže jak předpokládala, Jindra se urazil a vyrazil někam na ryby. Napovídal tomu i jeho nedostupný mobil. Kdo ví, jestli dorazí včas. Ale dneska se z toho nestřílí, stejně chlapi přijdou hlavně na pivo.

Odemkla a vešla dovnitř. V lokále byl chládek a nohy židlí, obrácených na stolech, připomínaly v přítmí mrtvý les. Prošla k výčepu, ale zarazily ji zvuky vycházející z přístěnku za kuchyní.

„Je tu někdo?“ Její hlas zněl stísněně.

Zvuky se proměnily, tentokrát bylo slyšet šepot a šustění šatů. Anička ještě pár vteřin váhala, pak popadla jeden z půllitrů, které se sušily dnem navrch na výčepu, a rázně nakročila do kuchyně. První, co uviděla, byl nahý ženský zadek, přes který si v přístěnku jeho majitelka rychle natahovala kalhotky a kalhoty. Oboje se ale zadrhlo, takže vykonávala dost komické trhavé pohyby. Mužské ruce, které jí přišly na pomoc, poznala, aniž by uviděla tvář toho, komu patřily. Tu uviděla vzápětí, když se vynořila nad ramenem schýlené ženy. Hned potom uviděl Jindra i ji a strnul.

Hleděli na sebe pár vteřin, pak po něm Anička mrštila půllitr, který se roztříštil za jejich zády o zeď na tisíc kusů, otočila se a vyběhla z hospody. Už startovala, když z hospody vyběhl i Jindra.

„Ani! Počkej! Já ti to vysvětlím!“ slyšela ještě, než šlápla na plyn a pneumatiky hlasitě zakvílely.

–––––––

„To je ale debil,“ snažila se uklidnit plačící Aničku Hanka. Aničce začal zvonit mobil. Popáté. Mrkla na displej a rychle zvonění vytípla.

„Zase on?“ zeptala se poněkud zbytečně Hanka.

„Zase,“ povzdechla si Anička. „Jak mi to moh udělat?“ potřásla zoufale hlavou.

Hanka se zvedla a dolila jim oběma čaj z konvice. „Úplně s tebou soucítím. Pamatuješ si na mýho Pepu?“

„Pamatuju. Taky pěknej kurevník.“

„Míla je naštěstí tak pohodlnej, že i kdyby mu vlezla do postele Angelina Jolie, vynadá jí, že se tam nevejde.“

„A kde mám záruku, že i Jindra toho nemá na svědomí víc?“ Neušlo jí, jak se Hanka zatvářila. „Co je? Mám pravdu?“

„O tom já nic nevím,“ zakroutila hlavou Hanka. „Jen… prostě to na mě taky zkusil. Ale já ho samozřejmě vodpálkovala,“ dodala rychle, když viděla, jak se Anička tváří.

„Tak vidíš, jakej je. Ne, už ho nechci ani vidět!“

„Budeš ale muset. Z hospody odejít nemůžeš.“

„Proč bych chodila pryč já?“ nechápala Anička. „Ať se pakuje Jindra!“

„Zbláznila ses? Ty přece víš, jak těžko sháníme druhýho kuchaře na vystřídání. Budeš to holt muset dřív nebo pozdějc skousnout. Ale dneska zůstaň klidně doma. Těch pár pivařů zvládnu.“

Uviděla, jak se Aničce zase derou do očí slzy a přátelsky ji objala. „Jsme na jedný lodi, holka. A třeba půjde Jindra do sebe, když dostal dneska takovou lekci. Škoda, že ses tím půllitrem netrefila mezi nohy,“ zkusila situaci odlehčit.

–––––––

Anička ani nedojela domů. Ruce se jí třásly, hlava se jí motala, jak kdyby vypila flašku vodky. Zamkla auto a vykročila pěšky. Byla už skoro na náměstí, když u ní zastavilo auto s Kájou. Stáhl okénko a příjemně se na ni usmál.

„Nechceš svízt domů?“

„Radši ne. Spíš se projdu,“ zakroutila hlavou. Kája si ale hned všiml, že je celá podebraná.

„Co se stalo?“ zeptal se soucitně.

O pár minut později už seděli v jeho autě u hřiště.

„To je vůl, ten Jindra,“ kroutil Kája nevěřícně hlavou. „No, aspoň se už nemusím přetvařovat,“ řekl pak ulehčeně.

„Jak to myslíš?“ zpozorněla Anička.

„My s klukama víme dávno, jak je to s těma jeho zázračnejma úlovkama.“ Poslední dvě vyslovil s patřičným despektem.

„On nejezdí na ryby?“

„Jak kdy. Ale víme taky od jinejch rybářů, kolikrát už od nich nějakou tu rybu kupoval. Aby měl alibi.“

„A proč jste mi to neřekli už dávno?“ zatvářila se Anička dotčeně.

„Myslíš, že ti chtěl někdo z nás ublížit? Máme tě rádi, Ani,“ usmál se Kája plaše. „Jestli mi nevěříš, zeptej se Hanky.“

„Ta to ví taky?“

„No jasně.“

„Tak proto se mě snažila přemluvit…“ řekla Anička zadumaně, ale hned se zarazila.

„Co – proto?“ nechápal Kája.

„Ale nic,“ mávla rukou Anička. Pak ze sebe taky vyloudila úsměv. „Vezmeš mě teda domů?“

„Tebe? Kamkoli,“ usmál se Kája šťastně.

Jindra už na ni čekal doma. Tvářil se starostlivě.

„To je dost, že jdeš. Už jsem měl o tebe strach.“

Anička nereagovala, prošla dál do bytu. Jindra za ní. „Jsem kretén, já vím. Proto jsem se ti chtěl taky omluvit. Hned. Jen jsi mi nedala šanci.“

Anička ale mezitím otevřela skříň, z ní vyndala kufr, hodila ho na postel a začala do něj ládovat jeho věci. Jindra se zarazil.

„Co… co to děláš?“

Anička dál neříkala nic, zaklapla kufr a táhla ho kolem něj do chodby. Ignorovala Jindru, který klopýtal úzkou chodbou za ní a začínal být čím dál naštvanější.

„To jsou moje věci! Kam s nima jdeš?“

Anička ale místo toho otevřela dveře bytu a vyšoupla kufr na chodbu. Pak se otočila, protáhla se kolem Jindry a popadla jeho rybářské vybavení. Bylo jasné, že se ho chystá vyhodit taky. Jindra jí zastoupil cestu, chytil obaly s pruty a začal se o ně s ní tahat.

„To přece nemůžeš, kurva! Jsem tu doma stejně jako ty!“

„Nejsi! Už tu doma nejsi a už nikdy nebudeš!“

Jindra jí konečně vyrval náčiní, teď se přímo rozkřikl. „Já za to, do prdele, nemůžu, že to takhle dopadlo! Každej chlap by ulít, kdyby si doma nemoh ani vrznout, protože cejtí za zdí cizí uši!“

Matka Aničky, která čekala za dveřmi a naslouchala, se konečně prozradila. Vyrazila ze dveří svižně, bez holí, taky zvýšila hlas.

„Co to tady žvaníš? Jaký cizí uši? JÁ jsem tu doma! JÁ jsem tě sem nechala laskavě nastěhovat! Myslela jsem si naivně, že mou holčičku uděláš šťastnou! To jsi teda udělal!“

„Vy se do toho laskavě nepleťte!“ odpálil ji Jindra. Pak nasadil zase smířlivý, omluvný tón.

„Já vím, že jsem proved blbost, Ani! A slibuju ti, že už to neudělám.“

„Ty máš tu drzost lhát mi dál přímo do očí?!“ naklonila se Anička proti němu bojovně. „Myslíš, že nevím, co jsi jezdil lovit místo ryb?“

Chvilku proti sobě stáli, Anička viděla, jak se Jindrův výraz mění. Maska provinění spadla, už to byl zase on, jako když se napije. Sebevědomý, sebestředný, sobecký.

„Auto mi, doufám, vrátíš.“ A když mu vztekle hodila klíčky, zlomyslně se ušklíbl. „Musím ale uznat, že ta nová servírka je v posteli úplně jinej levl než ty.“

Dveře se za ním zaklaply, Anička se o ně unaveně opřela zády.

„Konečně!“ ulevilo se matce. Nakročila k dceři, chtěla ji uchlácholit. „Udělala jsi dobře. Stejně mu šlo jen o prachy z toho kvartýru. Samá přetvářka, samá lež.“

Anička se jí vymanila, prošla do kuchyně a utrhla si papírovou utěrku jako kapesník. Matka se belhala za ní.

„Kam jdeš? Co je?“

Anička se vysmrkala, otřela si oči a pak se bojovně opřela o linku, tváří v tvář matce.

„Přetvářka? Jo? A lež?“

„Na co narážíš?“ nechápala matka.

„Koukám, že chodíš jako křepelka.“

Matka si uvědomila chybu, snažila se ji zamaskovat. „To, jak jsem se rozčílila. Jinak – dyť víš, jak na tom jsem…“

Anička ale zůstala nesmlouvavá. Sáhla do záňadří, vytáhla řetízek s perlou a zaklinkala s ní matce před očima.

„Víš, co je tohle?“

Matka lehce zbledla.

„Ne.“

„Další lež. I když stará,“ pokývala Anička lítostivě hlavou. Vytáhla z kapsy obálku s oběma dopisy, které našla v otcově bytě, a strčila ji matce do ruky. „Tyhle dopisy taky neznáš, co? Jak jsi lhala, že o mě táta nestojí? A jak jsi lhala jemu, když se mnou chtěl navázat kontakt? Že o něj nestojím já?“

Znovu zakývala perlou před matčinýma očima.

„Ani ten blbej řetízek po babičce jsem nesměla dostat! Takhle se chová máma!? Kdybych věděla všechno, co vím teď, mohla jsem bejt v Praze už dávno.“

Říká se, že každej má v sobě kus dobrýho a kus zlýho člověka. Že neexistujou černobílý lumpové a andílci. No, já četl, že v každý populaci jsou dvě procenta psychopatů, kterejm jsou ty druhý ukradený a slouží jim jen k uspokojení vlastních potřeb. To ale Anička nebyla. Nebyla ani žádná naivka, aby byla vyjukaná ze lži a podlosti jako školačka, před kterou chlap vytáhne v parku péro.

Ale když teď po mně chtějí, abych napsal její portrét, tedy analyzoval všechno, co ji utvářelo a co se odráželo v jejích dalších činech, řekl bych, že tohle prozření zrady od všech kolem, to nakupení sraček, ji někam postrčilo. Někam, kam se pro lásku a pro empatii zrovna nechodí.

KAPITOLA 2.

Svítilo sluníčko a rozptylová louka připomínala spíš jarní zahradu než místo, kde se ukládají k poslednímu odpočinku nebožtíci. Ani zřízenec, který právě obřadně vysypával popel z urny, nepůsobil v tom svěžím dni smutně. Spíš jako zahradník, co hnojí substrátem pečlivě udržovaný trávník.

Anička stála opodál, oči zavřené, perlu na řetízku sevřenou v dlani. Původně se chtěla pomodlit, ale zjistila, že vlastně neví jak. Pak se rozhodla, že si bude něco přát, ale najednou nevěděla co. Tak aspoň popřála dodatečně tátovi, který ji měl tak rád, aniž by ona o tom věděla, aby byl tam nahoře šťastnější, než byl tady dole.

Ani ona zatím v téhle své nové existenci moc štěstí neměla. Většinu úspor spotřebovala na nejnutnější zařízení bytu, takže už nevypadal tak omšele a zanedbaně, a všechny inzeráty na nové zaměstnání, které si denně hledala na internetu, skončily neúspěchem. Buď jí neodpověděli vůbec, nebo chtěli daleko vyšší vzdělání, než které měla, daleko lepší znalost angličtiny a zběhlost v různých počítačových programech, o nichž ani neslyšela. A to přitom utratila druhou část úspor za nový ohoz, kosmetiku a módní brýle bez dioptrií, jen aby vypadala víc emancipovaně a intelektuálně.

Jediné místo, na které se měla jít představit po pohřbu, taky nevypadalo nic moc. Zase jen servírka, navíc v nějaké závodní jídelně. No, co se dá dělat. Třeba tam aspoň pozná nějaké nové sympatické lidi. Od chvíle, kdy vymazala ze svých přátel na síti Hanku, Jindru a všechny další staré známé, si neměla vlastně ani s kým po večerech psát. Taky nevěděla, o čem by si psala. Zůstal jí jediný kontakt: Kája, který se dál z vděčnosti snažil, jak to šlo, a předělal alespoň část toho, co v bytě hořelo. O Jindrovi a Hance ale mluvit buď nechtěl, nebo neměl, co nového by jí sdělil.

Obřad skončil. Pokřižovala se, protože vycítila, že se to tak dělá, i když nevěděla, má-li na prsou začít zprava nebo zleva, vtiskla zřízenci do dlaně bakšiš a přesunula se zpět do rušných ulic města.

Dům na Malé Straně vypadal honosně a ve vrátnici pro personál na ni čekala žena onoho neurčitého věku, kdy jí kamarádky mechanicky říkají: „Vypadáš moc dobře.“ Bochánky všude tam, kde ženy s věkem kynou, jí dodávaly mateřský vzhled.

„Vy jste asi slečna Malá, že? Já jsem Šustrová. Vaše nová šéfová,“ potřásla si s Aničkou rukou. „Tohle si připněte,“ podala jí kartičku na šňůrce kolem krku. Pak pokynula k bezpečnostnímu rámu, u kterého se nudí dva strážní. „Dejte si všechno kovový do tý krabičky a tašku na pás.“

Anička se snažila tvářit suverénně, ostatně dvakrát už letěla i letadlem na dovolenou. Ale když se bezpečnostní rám rozhoukal, zpanikařila.

„To nic,“ vychutnal si ji mladší ze strážných. „My tu pistoli najdeme. Rozpažte, prosím.“

Cítila pot, který ji vyrazil na těle, jak ji projížděl detektorem, periferně zaznamenala i škodolibý úsměv Šustrové.

Strážný naštěstí hned zjistil, že píská kartička, kterou si připnula na límec sáčka, a s úsměvem jí naznačil, aby si ji odložila.

Prošly se Šustrovou spletitými chodbami až do předního traktu a za ohybem chodby narazily na skupinku mužů v oblecích, kteří se tu o něčem dohadovali.

„Ale výbor to přece schválil, ne?“ rozčiloval se pětapadesátník s prořídlými vlasy, sčesanými dozadu.

„Mám vám to, pane kolego, říct slušně, nebo jak to opravdu je?“ snažil se ho uklidnit elegán s vlasy, prokvetlými šedinami.

„A co kdybych to zkusil vyjednat…“ navrhoval snaživě mladík, jen o málo starší než Anička.

Víc ale neslyšela, protože Šustrová kvačila rázným tempem dál. Za dalším ohybem ale narazily na tvář, která byla Aničce povědomá. Hlomozný, zjevně panovačný muž, se tam bavil s hezounkem, také ve věku Aničky.

„Myslíte, že to ustojej, šéfe?“ říkal hezounek a podvědomě přitom ve vteřině zrentgenoval Aniččinu postavu. Bylo vidět, že to má zaryté pod kůží.

„Budou muset,“ pokýval velký muž zamračeně.

Sotva jim zmizeli za dalším rohem, Šustrová si všimla, jak je Anička vyvedená z míry. Na okamžik se obě zastavily.

„Co je?“

„To byl ten… no,“ ukázala Anička téměř nábožně za roh. Že si nemůže vzpomenout na jméno, ji rozhodilo ještě víc.

„Myslíte předsedu vlády? Pana Duba?“ zeptala se Šustrová, jako by jí sdělovala, že pracovní doba je od tolika do tolika.

„Jo. Přesně,“ přikývla Anička. „Ale co tu dělá?“

Ta otázka vyvedla z míry naopak Šustrovou. „Oni vám v agentuře neřekli, kde budete pracovat?“

„Řekli mi: závodní jídelna KPS. Nic moc si nevyděláte.“

To Šustrovou pobavilo. „To měli pravdu. V obojím. KPS znamená Kancelář poslanecké sněmovny. A dýška – nic moc.“

„Ale já… to bych ty poslance měla znát, ne?“

„Krk jako krk, žaludek jako žaludek,“ ušklíbla se Šustrová. „My je nevolíme. My je krmíme.“

–––––––

Stačily jí tři dny k tomu, aby se jakž takž zorientovala. Pravda je, že i pro večery si našla jiný program. Seděla u počítače a lovila informace z webů, které předtím ignorovala. Už věděla, že ten prošedivělý elegán se jmenuje Rozehnal, pětapadesátník s prořídlými vlasy Hamouzek a snaživý mladíček Hadraba. Zapamatovala si i komunistu Šebestu, hlavně proto, že bulvár vyšťoural, kolikrát prohrál velké peníze v nejrůznějších sázkách. Ale nejvíc ji samozřejmě zajímal ten hezounek, který se po ní poohlédl hned první den na chodbě. Zajímal ji nejvíc i proto, že toho na internetu bylo o něm nejvíc. Seriózní weby se hlavně zajímaly, kde vzal na své nemalé majetky, a glosovaly to titulky jako: MARTIN LACHMAN MÁ PŘILÉHAVÉ JMÉNO. KDE PŘIŠEL PREMIÉRŮV DŮVĚRNÍK K LUXUSNÍM BYTŮM A JEŠTĚ LUXUSNĚJŠÍMU AUTOPARKU a dokumentovaly to fotografiemi z jeho Instagramu, kde se prsil tu za volantem žlutého Lamborghini, tu se předváděl v červeném Porsche. Ji ale víc zaujala videa z bulvárních stránek. Třeba jak se Lachman směje do objektivů a pózuje na nějaké premiéře s exotickou černou modelkou.

„… smutným faktem včerejší premiéry zůstává, že větší pozornost než samotný film vzbudila exotická milenka premiérova důvěrníka Martina Lachmana,“ komentoval to hlas moderátora. „Novináři doufali, že se tu potká s mladou zpěvačkou Didi, kterou poslal k vodě před měsícem, ale ta naštěstí nebo spíš naneštěstí nepřišla, takže se nekonal ani souboj pohledů, natož něco ostřejšího.“

V parlamentní jídelně moc velká zábava nebyla. Část poslanců měla v rukou mobily a psala textovky nebo maily, druhá část probírala nějaké vyhlášky a zákony, jejichž podstata jí unikala a ani ji nebavila.

Ve středu to ale bylo jiné. Anička roznášela obědy a najednou si všimla, že po jednom z talířů, které už byly na stole, leze velký, vypasený šváb. Poslanci, shromáždění kolem stolu, ho ale obdivovali, místo aby se ho snažili zbavit.

„Ten je teda vypasenej,“ pokyvoval hlavou Hamouzek.

„To bude alfa samec,“ mudroval Šebesta.

Anička neváhala. Odložila plné talíře, popadla utěrku, jedním rázným mávnutím brouka smetla na podlahu a zašlápla. Místo aplausu se k ní ale poslanci otočili rozladěně.

„Co to děláte, ženská?“ zamračil se Hamouzek.

„Zabila jsem švába. A omlouvám se, že se tu vůbec objevil. Nevím, jak se to mohlo stát.“

„Jak? Koupil jsem ho ve zverexu!“ ozval se dotčeně Šebesta. Pak se otočil k Hadrabovi.

„No řekněte, pane kolego, proč jsem ho koupil.“

Hadraba zrudl, jako vždycky, když ho někdo dostal do úzkých. „Vsadil jsem se tady… tady s kolegou Lachmanem… že nezíská dost hlasů pro pozměňovací návrh zákona o odpadech.“

„A prohrál!“ zasmál se vítězoslavně Lachman.

„On… on ho…“ vykoktala nevěřícně Anička.

„Jo. Měl ho za trest sníst. Ale živýho!“ pokýval hlavou smutně Šebesta a začal rozdělovat po stole bankovky. „Takže vracím sázky, pánové.“

Poslanci si rozebrali bankovky a rozsadili se zpět ke svým stolům. Anička jim začala rozdělovat talíře s jídlem. Hamouzek, který si sedl ke stolu s Rozehnalem, jí přistrčil hrníček se svou fotografií a s nápisem ZVŮLE LIDU. Na Aničku se jako obvykle ani nepodíval.

„A mně ještě jeden spešl čajíček.“

Rozehnal si všiml, že Anička značně znejistěla, mile se na ni usmál a naznačil na hrnku pomyslnou rysku.

„Od tý doby, co tu zakázali konzumovat alkohol, je spešl čajíček pro pana kolegu Hamouzka tolik rumu a tolik čaje. A nenechte se vynervovat. Vy jste tu nová, že?“

Anička vzala hrníček a přikývla.

„Jak se jmenujete?“ Uvědomila si, že Rozehnal je první, kdo vůbec zaregistroval, že se tu objevila nová tvář.

„Anna Malá.“

„Nomen omen. To jsem si moh myslet,“ utrousil Hamouzek nevrle.

Rozehnal pokýval chlácholivě hlavou. „Ničeho se nebojte, Aničko. On, když je pan kolega střízlivej, dokáže být i příjemnější.“

„Ale to tu pamatujete jen vy, pane kolego,“ zasmál se od vedlejšího stolu Šebesta. „Protože jste tu z nás nejdýl.“

Anička vešla do kuchyně, otřela si unaveně čelo. „Ten Hamouzek – co je zač?“

Kuchař, kterému nikdo neřekl jinak než Venca, zrovna připravoval další jídla. „Alkoholik. Ale zábavnej,“ prohodil lhostejně. Tak výborně jako Jindra vařit neuměl, ale v téhle velkostravovně to ani nebylo potřeba. Zřejmě už dávno vycítil, že je vcelku nezajímavý typ, tak to vylepšil náušnicí v uchu.

„Mně teda moc zábavnej nepřijde,“ opáčila Anička.

„Protože nesleduješ politiku. Naposled když navrhovali zákon proti hanobení prezidenta, řekl, že sám prezident by musel bejt stíhanej hned několikrát za den.“

„Mně teda moc vtipnej nepřipadá. Kdyby se mě nezastal ten Rozehnal, nejspíš by měl příště od toho svého spešl čajíčku flek na kalhotách.“

„To je tím, že Rozehnal je stará noblesní škola. Taky tu je jedinej už od listopadu.“

„Od jakýho listopadu?“

„To myslíš vážně?“ zvedl k ní Venca oči, aby se přesvědčil, jestli si z něj nedělá legraci. Usoudil, že nikoli. „Přece: krásný je vzduch, krásnější je moře,“ zaparodoval falešně a zaklinkal fiktivními klíči. Viděl ale, že ani teď se Anička nechytá, a znechuceně jí přisunul další várku hotových jídel. „Hlavně nerozcintej tu omáčku, jo?“

Když servírovala svíčkovou Lachmanovi, přistihla se, že se jí třese ruka.

„Cukr nepotřebuju,“ řekl Lachman.

„Prosím?“ nechápala Anička.

„Že nemusíte tou rukou pořád cukrovat. Aničko.“ Až teď si všimla, že se ironicky usmívá, a znervózněla ještě víc. Lachman se ale mezitím už obrátil zpět ke spolustolovníkovi
Hadrabovi a navázal na přerušenou řeč. Bylo vidět, že s ním jedná z pozice nadřazeného samce.

„Co se týče tý nabídky, Vladimíre… nezlob se, ale to musí vyslat jinou váhovou kategorii jako vyjednavače.“

„Ale já mám důvěru…“ bránil se Hadraba a jako obvykle zrudnul.

„… já vím, čí máš důvěru,“ přerušil ho nemilosrdně Lachman. „Právě proto říkám, že to musí být někdo jinej…“

„Jsi nějaká celá zvlhlá,“ všiml si Venca, když se vrátila do kuchyně. Pobavilo ho, když mu Anička ukázala vztyčený prostředníček. „On přišel i Dub?“ zatvářil se naoko užasle.

„To jako proč?“ upadla do ještě větších rozpaků.

„Ten tohle gesto používá i ve sněmovně. Naposled ho ukázal Hamouzkovi při interpelacích.“

„Tady? Při jednání?“ řekla Anička s takovým pohoršením, jako když se před farářem někdo vymočí v kostele.

„No, on to odůvodnil, že mu prý ukazoval, že je jednička,“ zasmál se Venca. Do kuchyně nahlédla Šustrová.

„Vidím, že nemáte momentálně co dělat. Je nutný odnést chlebíčky do atria. Volala Zdenka, že jí došly.“ Postřehla, jak zaskočeně se Anička tváří. „Aha. Vy ještě nevíte, kde to je.“

O pár minut později už kráčely chodbami parlamentu. Anička s náručí papírových krabic měla co dělat, aby rázné šéfce stačila. Nejdřív se málem srazila s TGM. Jen tak tak se vytočila a stejně měla pocit, že ji kamenný prezident káravě sleduje. Proto vstoupila nešikovně do cesty poslankyni Feiferové, která doprovázela dva muže, jež Anička ještě neznala.

„Nemůžete dávat pozor?“ sjela ji Feiferová zlým pohledem. Druhý muž, upjatý třicátník, ji ignoroval, zato třetí, kterému se blížila padesátka, se na ni mile, až povzbudivě usmál. Nebyl ani nijak zvlášť hezký, ani ostentativně sebevědomý jako třeba Lachman. Sice vysoký, ale zároveň maličko přihrbený, jako by se styděl za to, že by to někdo mohl chápat jako vyvyšování. Ale na ten jeho úsměv si vzpomněla později mnohokrát, protože právě jím nejvíc okouzloval ženy i média. I ji v tu chvíli, plné stresů, zahřál a uklidnil.

Vzápětí se ale trojice vrátila zpět k debatě, kterou jim Anička nechtíc přerušila.

„Jste připravenej, Tomáši, i na ty ústní interpelace?“ zkoušela ho Feiferová.

„Jistě. Naše ministerstvo se nemá za co omlouvat.“

„Já bych byl možná ještě tvrdší, Tomáši. Od opozice je to přece cílený útok…“ upozornil ho jeho mladší společník.

„Kdo byl ten chlap, co se usmíval?“ neodolala, aby se nezeptala Šustrové, když vykroužily další dva rohy.

„Pan čistej…“ utrousila Šustrová uštěpačně.

„Kdo?“ nechápala Anička.

„No přece pan Vichr. Ministr kultury. Měli by ho ty pisálkové, co mu dali tu přezdívku, vidět, jak vypadá ubrus po jeho obědě,“ dodala pohrdavě.

Anička se Šustrovou vešly do atria. Velkého prostoru zastřešeného skleněnou střechou, kde trávili celé dny novináři a kde se i odehrávaly všechny tiskovky. Tenkrát jsem ji poprvé uviděl i já. Bezvýrazná, ničím nápadná třicítka, člověk si nemohl ani prohlédnout, jaký má prsa, protože jen tak tak balancovala se sloupem papírových krabic. Když mám být úplně upřímnej, zajímaly mě víc ty chlebíčky, který se skrývaly uvnitř. Momentálně se nic nedělo. Kamery rozestavěné kolem byly opuštěné, novináři i kameramani usrkávali kávu, uždibovali salátky i sendviče, pár jich datlovalo do notebooků, Musilová si před vypnutou kamerou cvičila stand-up. Ne nadarmo. Na rozdíl od ostatních si netroufla na živáky a i ty předtočené vorala donekonečna. Kameramani už byli zvyklí. Zapnuli kameru a šli si dát cigáro nebo kafe, dokud je nepřivolala, že se to už povedlo. Což bylo jednou dokonce až po dvaadvacáté. Když Anička vstoupila, zrovna si cvičila větu: „… a zdá se, že ministr kultury Tomáš Vichr bude mít co vysvětlovat.“

Ale Aničku i tohle pro nás nic okouzlilo. Viděl jsem jí to na očích. A hned taky celé to maloměsto, ze kterýho přicestovala, všechen ten všední život, kterej se proměnil rázem na nevšední, výjimečný, jako když vstoupíte z pustý noci do diskotéky. Rozuměl jsem tomu. I já to takhle míval. Jen o čtyřicet let dřív než ona, ještě jako malej kluk, když k nám na vesnici přijely houpačky a kolotoče a zaparkovaly na hřišti. Tam, kde jsem normálně trénoval hlavičky a kolínka a trestňáky, jsem najednou vstupoval jako ňákej kovboj z westernu. To ta muzika, která řvala z ampliónů, a dodávala tý chvíli slávu, jako bych byl výjimečnej a všichni čuměli jen na mě. A ty holky, co se točily na řetízkáči a sukně jim lítaly tak vysoko, že obnažovaly náznaky kalhotek. Ano. Náznaky. I to stačilo desetiletýmu parchantovi, aby si připadal, že to všechno ukazujou jen jemu.

Bylo to srandovní a dojemný zároveň. I ona byla srandovní a dojemná.

Šustrová si toho všimla. „Tady okouněj celý dny novináři,“ srazila to její okouzlení svým pohrdavým tónem, jako když pivař sfoukne z načinčanýho půllitru pěnu.

„A proč nejsou tam u nás?“

„To bejvalo. Jenže se furt pohoršovali, jaký tam máme ceny, jak si poslanci žijou…“

„… tak zdražili,“ doplnila ji snaživě Anička.

„Ale houby,“ ušklíbla se Šustrová. „Museli vypadnout sem. Tady jsou ceny normální. A taky poslance nemůžou tolik otravovat. Slož to sem,“ ukázala na pult, za kterým právě koketní mondéna neurčitého věku servírovala dvojici novinářů dvě espressa. „Tohle je Zdenka a tohle Anička,“ představila je navzájem.

Mezitím do atria vešel ministr Vichr se svým mluvčím Netíkem, s oním upjatým třicátníkem, kterého Anička potkala na chodbě. Novináři se okamžitě zmobilizovali, kameramani zapnuli kamery, protože Netík zahájil tiskovou konferenci.

„Dobrý den, vážení přátelé, dovolte, abych uvedl tady pana ministra kultury Tomáše Vichra…“

Aničku to ale nezajímalo, naklonila se přes pult s krabicemi chlebíčků. Byl právě tohle ten okamžik, který ovlivnil její celý další život? Těžko říct.