Přeložil Ivan Ryčovský

BALLISTIC

Copyright © 2011 by Mark Strode Greaney.

Translation © Ivan Ryčovský, 2023

ISBN 978-80-242-8963-2

Obsah

Poděkování

Prolog

JEDNA

DVA

TŘI

ČTYŘI

PĚT

ŠEST

SEDM

OSM

DEVĚT

DESET

JEDENÁCT

DVANÁCT

TŘINÁCT

ČTRNÁCT

PATNÁCT

ŠESTNÁCT

SEDMNÁCT

OSMNÁCT

DEVATENÁCT

DVACET

DVACET JEDNA

DVACET DVA

DVACET TŘI

DVACET ČTYŘI

DVACET PĚT

DVACET ŠEST

DVACET SEDM

DVACET OSM

DVACET DEVĚT

TŘICET

TŘICET JEDNA

TŘICET DVA

TŘICET TŘI

TŘICET ČTYŘI

TŘICET PĚT

TŘICET ŠEST

TŘICET SEDM

TŘICET OSM

TŘICET DEVĚT

ČTYŘICET

ČTYŘICET JEDNA

ČTYŘICET DVA

ČTYŘICET TŘI

ČTYŘICET ČTYŘI

ČTYŘICET PĚT

ČTYŘICET ŠEST

ČTYŘICET SEDM

ČTYŘICET OSM

ČTYŘICET DEVĚT

PADESÁT

PADESÁT JEDNA

PADESÁT DVA

PADESÁT TŘI

PADESÁT ČTYŘI

PADESÁT PĚT

PADESÁT ŠEST

PADESÁT SEDM

PADESÁT OSM

Epilog

Mužům i ženám po obou stranách hranice,

kteří se den co den

snaží zastavit to šílenství.

Poděkování

Můj dík si zaslouží: Karen Mayer, James Rollins, Marcie Silva, Marleni Gonzalez, Devin Greaney, Mireya Ledezma, Svetlana Ganea, James Yeager, Jay Gibson, Paul Gomez, Tactical Response, GetofftheX.com, Mystery Mike Bursaw, CovertoCoverBookstore.com, Devon Gilliland, Bob Hetherington, Patrick O’Daniel, manželé Andersonovi, manželé Leslieovi, Alex Slater z nakladatelství Trident, Caitlin Mulrooney-Lyski a Amanda Ng z nakladatelství Penguin a Jon Cassir a Matthew Snyder z agentury Creative Artists Agency.

Zvláštní poděkování patří mému agentovi Scottu Millerovi ze společnosti Trident Media a mému redaktorovi Tomu Colganovi z nakladatelství Penguin.

MarkGreaneyBooks.com

Kdo zápasí s nestvůrami, ať se má na pozoru, aby se přitom nestal nestvůrou.

friedrich wilhelm nietzsche

Pokud máte v Mexiku problém a obrátíte se na policii, máte dva problémy.

lorenzo meyer, mexický historik

Prolog

Lovec lidí klečel na přídi kánoe a sledoval vzdálenější břeh, který se vynořil za zákrutem řeky. Hustý zelený deštný prales zvolna přecházel v hnědou vesnici táhnoucí se podél břehu – osadu s domy z dusané hlíny, dřeva a rezavého vlnitého plechu.

„To je ono?“ zavolal přes rameno na indiána, který obsluhoval přívěsný motor. Jeho portugalština se za poslední měsíce zlepšila; nic jiného mu nezbývalo.

„Sim, senhor. To je ono.“

Lovec lidí přikývl a sáhl po vysílačce, kterou držel mezi koleny.

Ale jinak se nepohnul. Potřeboval mít jistotu.

Sedm měsíců. Sedm měsíců od chvíle, kdy mu zavolali do Amsterdamu. Spěšná konzultace se zaměstnavatelem, let přes Atlantik do Caracasu, zběsilý přesun do Limy a dál na jih.

Stále na jih. Dokud svou kořist nezahnal až na konec světa: pak se honička stočila zpátky na sever.

Stále na sever.

Celou tu dobu byl svému cíli víceméně v patách. Byl to nejdelší lov v jeho bohaté kariéře.

A tady skončí. Ať tak či onak, hon na Courtlanda Gentryho skončí právě tady.

JEDNA

U Quita už přihořívalo. Lovec lidí dokonce povolal likvidační tým, ale ten zase odjel, protože nebylo koho likvidovat. Byla to od lovce hloupost, protože falešný poplach mohl propříště zchladit jejich nadšení. Příště už nebude panikařit. Na severu Chile zvětřil čerstvou stopu a cíl se zřejmě pohyboval dolů podél tichomořského pobřeží, ale v Punta Arenas se mu ztratil.

Až do té šťastné náhody v Riu. Student jiu-jitsu z Dánska vyplňoval na ambasádě žádost o vystavení náhrady za ztracený pas a všiml si plakátu vydaného Interpolem. V dódžó v místních favelách předtím narazil na jiného bílého studenta. Na tom by nebylo nic zvláštního, ale Dán rozuměl svému bojovému umění a styl toho bělocha vykazoval jisté náznaky jiných disciplín: ten muž byl tvrdý, brutální a měl válečnické sklony, které se snažil před svým okolím skrývat. Dán si vzpomněl na plakát s fotkou hledaného. Nešlo o žádnou zjevnou shodu, ale přesto cítil nutkání kontaktovat úřady. Na tom člověku v dódžó bylo něco znepokojivého. Pohled, břitkost, stín podezíravosti, jako by ten běloch věděl, že si ho Dán z nějakého důvodu prohlíží.

Lovec lidí se o setkání dozvěděl a během několika hodin přiletěl soukromým tryskáčem. Podezřelý se toho dne nedostavil na lekci a nazítří také ne. Lovec si na pomoc přivedl místní posily; desítky mužů prohledávaly favely s fotografiemi a bankovkami v rukou. Mnozí členové oddílu se v ubohých uličkách chudinských čtvrtí ovládaných zločinem stali terčem výhrůžek nebo napadení, jeden z nich dokonce přišel o peněženku a bodli jej nožem do ruky. Ale sondování se vyplatilo: někdo promluvil, někdo ukázal prstem, někdo pošeptal adresu.

Lovec lidí se šel přesvědčit osobně. Sám nebyl žádný střelec, nestřílel od časů, kdy v sedmdesátých letech bojoval jako žoldnéř v Angole. Nechtěl však své elitní ozbrojence vyslat nazdařbůh na další honičku, a tak zanechal osm mužů se zbraněmi o kus výš na ulici a dál pokračoval jen se dvěma z nich. Příšerná, zchátralá čtvrť, zasviněná budova, močí páchnoucí chodba ve druhém patře s potemnělým dveřním otvorem na konci. Když lovec lidí manipuloval s dalším z řady klíčů, třásly se mu ruce. Vplížil se dovnitř s oběma ozbrojenci v těsném závěsu.

Na horní palandě se pohnula rozmazaná šmouha lidské postavy; lovci lidí se před očima promítl celý život. Pak si šmouha hodila na ramena batoh, prolétla oknem a padala o celá dvě patra níž. Lovec lidí se vrhl za ní; ozbrojenci spustili palbu a rozstříleli postel, stěnu i okenní rám, jímž před chvílí zmizela rozmazaná silueta. Muži znovu nabíjeli, lovec zatím došel k oknu a sledoval, jak jeho cíl přistál a skutálel se na další střechu, přeletěl přes uličku na protější budovu jako létající veverka, pak seskočil a v parakotoulu dopadl na zem. Oba pistolníci se opožděně vrátili do boje a prchající postavu pronásledovaly na útěku ulicí exploze střel malého kalibru.

Cíl byl pryč. Na kavalci, který opustil, nezůstaly žádné stopy, až na to, že roztrhaná přikrývka byla ještě teplá.

To se stalo před deseti týdny.

Minulou neděli přišel telefonát z Fonte Boa, stovky kilometrů severně od Amazonky. Lovec lidí už dřív sestavil seznam možných profesí, v nichž by se cíl mohl uplatnit. Byly jich stovky, od kovodělníka po legionáře. Někde na konci seznamu se nacházel vyzvedávač vraků, a to díky zkušenostem s potápěním i nezdolné odvaze. Malá průzkumná operace v povodí odlehlého přítoku Amazonky odhalila bílého cizince na pochůzkách, což byl v brazilské džungli neobvyklý úkaz. Lovec lidí tedy přiletěl do Fonte Boa a ukázal fotografii lodníkovi, který rozvážel suché potraviny do osad proti proudu řeky.

A teď byl lovec lidí zde.

Přejel prsty po vysílačce mezi koleny. Postačí jedno zavolání a z oblohy se snesou dva bachraté vrtulníky plné ozbrojenců, kteří se rozběhnou v rojnicích. Útok naplánovali pomocí satelitních snímků a bílé popisovací tabule v hotelovém pokoji jejich pozorovatele ve Fonte Boa. Postačí jedno zavolání a nedotčená džungle vzplane a pohltí cíl, po němž holandský lovec lidí pásl už dlouhých sedm měsíců.

Ale nejdřív musí mít jistotu.

Ze stromu do vody se se šplouchnutím svezl vřešťan, vydrápal se zpátky na břeh a zmizel v hustém podrostu.

O několik vteřin později člun zpomalil a narazil do gumových pneumatik přivázaných ke břehu přístaviště. Majitel kánoe se chystal vypnout přívěsný motor.

„Ne,“ zarazil jej lovec lidí. „Nech ho běžet. Zdržím se tu jen chvilku.“

„Plýtváte benzínem, pane,“ namítl domorodec, jeden z těch indiánských primitivů. „Nahodím ho znovu během pěti vteřin.“

„Řekl jsem, abys ho nechal běžet.“ Běloch vylezl na břeh a vydal se blátivou cestou do kopce směrem k muži, který zahálel u chatrče postavené na tenkých kůlech. Holanďan si chtěl ověřit, že tohle je to správné místo, ale na petardy a rachejtle čekat nehodlal. V pouzdře v podpaží měl starodávný sklápěcí revolver Webley, jenže ten byl tady mezi divochy v džungli opravdu jen pro parádu. Zabíjení nebyla jeho doména. Použije vysílačku, a tím jeho práce skončí. Vrátí se proti proudu řeky do Fonte Boa a počká v hotelu.

Mauro seděl ve stínu a čekal, až se otec vrátí s ranním úlovkem. Maurovi bylo deset a obvykle jezdil s otcem vybírat sítě, ale dnes zůstal doma, aby pomohl strýci s nějakou prací, a právě dorazil k přístavišti, když se tam objevila kánoe s tím bílým mužem. Mauro sledoval, jak se starý běloch vydává vzhůru, zastavuje se před opilcem a dává se s ním do řeči. Příchozí vytáhl z náprsní kapsy bílý papír, ukázal ho opilci a pak mu dal nějaké peníze.

Mauro se pomalu vztyčil. Váhal.

Běloch přikývl, zamířil zpátky ke kánoi a přiložil si k ústům vysílačku.

Malý Mauro se vydal k úzké stezce vedoucí pryč od přístaviště, pryč od jeho vesnice. Jakmile se ocitl v šeru pod ochranným příkrovem džungle, rozběhl se tak rychle, jak jen mu to mozolnatá kůže bosých nohou dovolila.

DVA

Court Gentry zatáhl za přívodní hadici se vzduchem, aby trochu povolila, a pak se otočil k vraku před sebou. Natáhl ruku v rukavici a snažil se po hmatu najít cestu k mohutné železné kormidelně potopeného parníku. Viditelnost v teplých vodách kalné řeky v devítimetrové hloubce pod žlutohnědou hladinou byla teď, v pozdním dopoledni, sotva třicet centimetrů. Našel místo, jež hledal, upravil si úhel svítilny na potápěčské helmě, znovu zvedl autogen a zúžil plamen tak, že připomínal pouhý žhnoucí hrot. Pak pomalu přiblížil bílý plamen k železu a začal nový řez.

Z práce ho vyrušilo trojí silné škubnutí za lano. „Sakra,“ zaklel a jeho hlas se rozléhal v mosazné potápěčské helmě. Vysílačka zabudovaná do helmy nefungovala, takže tým komunikoval prostřednictvím lana. Tři krátká a silná škubnutí znamenala „okamžitě nad hladinu“ a jemu pak potrvá minimálně deset minut, než se přes vrstvu řas a mastný film znovu dostane sem dolů a najde to správné místo.

Přesto neotálel. „Okamžitě nad hladinu“ byl pokyn, který se nebral na lehkou váhu. Nemuselo to znamenat vůbec nic, ale také to mohlo znamenat problém s výstrojí, tedy potenciální nebezpečí. Anebo že poblíž místa ponoru někdo zahlédl hada, krokodýly, případně hejno piraní, což mohlo být doopravdy smrtící.

Trvalo čtyři minuty, než se vynořil; jeho výstroj a zátěž mu znemožňovaly šlapat vodu, a tak ke břehu ručkoval po laně. Když už byl ve vodě jen po pás, setřel si zelenou břečku z akrylového průzoru helmy, ale teprve když rozepnul západky a sundal si tu těžkou věc z hlavy, viděl jakž takž cestu skrz husté rákosí a vysokou trávu u říčního břehu. Nad ním stáli jeho dva spolupracovníci, Thiago a Davi; oba byli zkušení lovci vraků, ale ani jeden z nich se dnes nemohl vypravit na dno. Fungoval jim jen jeden kompresor, takže si rozdělili úlohy: jeden muž bude pracovat ve vodě a zbylí dva ho budou střežit před krokodýly, anakondami a piraňami.

„Co se stalo?“ zavolal na ně Court. Jeho portugalština nebyla ani z poloviny tak dobrá jako španělština, ale fungovala. Jeden z mužů ukázal palcem na druhou stranu malé laguny, která vybíhala z řeky jako nádor, a Court spatřil na stezce vedoucí k přístavišti mladého Maura. Chlapec měl na sobě červeno-černý fotbalový dres Barcelony se jménem bulharského hráče, který za tento klub nastoupil naposledy někdy v polovině devadesátých let, a byl bosý. Court ještě neviděl kluka tmavé pleti, který by chodil obutý.

Gentryho překvapilo, že ho přiměli k vynoření jen proto, aby si promluvil s malým chlapcem, ale přesto mu zamával a usmál se. Avšak úsměv mu hned zmrzl na rtech. Chlapec měl vytřeštěné oči a celý jeho postoj vyjadřoval napětí.

Něco nebylo v pořádku.

Court se plahočil podél bažinatého břehu lemujícího lagunu a nohy se mu lepily v bahně. Vyšplhal se až k mladému Brazilci, odvedl ho pár metrů dál po stezce a pak se zeptal: „Co se děje?“

„Říkal jsi, abych přišel, kdybych někdy potkal bělocha.“

„Ano, to jsem říkal.“ Teď ztuhl i Court.

„Starý muž. Samotný. V přístavišti.“

„Mluvil s někým?“

„Ano, ptal se na něco Amada. Ukázal mu list papíru a dal mu nějaké peníze. Pak ten běloch mluvil do vysílačky.“

„Do vysílačky?“ Gentry nespouštěl oči z chlapce a hlídal pěšinu vedoucí zpátky k přístavišti vzdálenému kilometr cesty hustým deštným pralesem. Jeho ruce už začaly svlékat starý potrhaný neopren a brzy tu stál jen ve spodním prádle.

Thiago na Gentryho zezadu něco volal, nejspíš mu chtěl říct, že ještě není čas na oběd, ale Gentry si ho nevšímal.

„Kde je teď?“

„Odplul. Vrátil se do člunu a zamířil proti proudu řeky.“

Court přikývl. „Lovec lidí,“ zamumlal si sám pro sebe anglicky.

„¿Quál? Cože?“

„To nic. Vedl sis opravdu dobře, Mauro. Děkuju.“

„Jasně, Jime.“

O několik vteřin později už Court klečel u svého vybavení na druhé straně laguny. Chlapec ho následoval ke břehu, stál nad ním a sledoval, jak otevírá velkou sportovní tašku. Z ní vylovil černou brokovnici ráže osmnáct milimetrů s upilovanou hlavní a dřevěnou pistolovou pažbou. Z kabely vytáhl peněženku, tlustou a nacpanou brazilskými realy, a podal ji chlapci. „Tohle je pro tebe. Něco si z toho nech a zbytek dej mámě.“

Mauro si peněženku vzal, ale oči měl vytřeštěné údivem a zmatkem. „Ty odcházíš?“

„Jo, chlapče. Je čas, abych zmizel.“ Gentryho ruce jen kmitaly, když na sebe házel špinavé hnědé kalhoty a flekatou košili krémové barvy s dlouhými rukávy.

„A co tvůj pes?“

„Není to můj pes, jen se potloukal kolem mého tábořiště. Je hodný. Postarej se o něj a on se postará o tebe, ano?“

A Court si začal na mokré nohy šněrovat staré tenisky.

Mauro přikývl, ale ve skutečnosti ničemu z toho nerozuměl.

Nikdy v životě neviděl, aby se někdo pohyboval tak rychle. Lidé v jeho vesnici nikam neodcházeli, nerozhodovali se během okamžiku. Nerozdávali peněženky dětem. Nepřevraceli své životy vzhůru nohama jen proto, že se objevil nějaký hloupý stařík v kánoi.

Jeho strýc měl pravdu. Gringové jsou cvoci.

„Kam půjdeš?“ zeptal se podivného Američana.

„Ještě nevím. Něco vymyslím…“

Court se zarazil uprostřed věty. Naklonil hlavu na stranu, z velké tašky vytáhl naditý batůžek a upevnil si ho popruhy na zádech.

Mauro to slyšel také. „Helikoptéra,“ řekl.

Court zavrtěl hlavou. Vzal brokovnici s pistolovou rukojetí a pákovým mechanismem, vstal a pečlivě si ji připnul suchým zipem z pravé strany k batohu, pažbou dolů a na dosah. Na levé straně už měl podobným způsobem připevněnou mačetu. „Ne, dva vrtulníky. Utíkej domů, chlapče. Zažeň bratry a sestry dovnitř a zůstaňte tam. Tady za chvíli vypukne pěkný rámus.“ A pak gringo mladého Maura ještě naposledy překvapil. Usmál se. Široce se usmál, pohladil chlapce po kudrnatých černých vlasech, mlčky zamával svým dvěma spolupracovníkům a rozběhl se do džungle.

Dvojice vrtulníků vylétla se sluncem v zádech nízko nad korunami stromů; řítily se ve formaci a jejich burácející rotory bičovaly porost pod sebou. Byly to helikoptéry Bell 212, civilní verze Twin Huey, úctyhodného, ale výkonného stroje, který masivně využívaly americké jednotky ve vietnamské válce.

V historii pilotovaných letů se žádná mašina necítila tak dobře nad korunami stromů v džungli jako právě Huey.

Vrtulníky patřily kolumbijské policii, ale byly i s posádkami zapůjčeny jednotkám Autodefenses Unidas de Colombia, dosti pravicovým a napůl rozpuštěným bojůvkám, které se čas od času střetaly s Revolučními ozbrojenými silami Kolumbie (FARC) a Národní osvobozeneckou armádou (ELN), levicovými povstaleckými guerillami. Kolumbijská policie měla za to, že zapůjčené vrtulníky mají dopravit dvacetičlenný tým commandos do hornatých oblastí země k boji proti FARC, ale AUC ve skutečnosti pracovala na zakázku za hranicemi v amazonské džungli.

Piloti toto zneužití svěřených prostředků nebudou nikomu hlásit, dostali dobře zaplaceno.

Každý příslušník jednotky na sobě měl zelenou polní uniformu do džungle a klobouk se širokou krempou. Všichni svírali velkou bojovou pušku Heckler & Koch HK G3 a každý měl na prsou a na opasku připevněny náhradní zásobníky, granáty, vysílačku a mačetu.

Velitel jednotky seděl v předním vrtulníku a přes hukot turbohřídelového motoru Pratt and Whitney křičel na devět vojáků sedících za ním: „Ještě minuta! Jestli ho uvidíte, střílejte! Pokud vystřelíte, hleďte ho zabít! Nepotřebujou ho dostat živého!“ Pak se opravil: „Nechtějí ho dostat živého!“

Sborové: „¡Sí, comandante!“ přehlušilo i motor. Stejný rozkaz předal velitel vysílačkou mužům v druhém vrtulníku.

O chvíli později se vrtulníky rozdělily, velitelův stroj se prudce nahnul doleva a sklonil příď ke klikaté říčce, která v meandrech plynula k jihu.

Court pádil pralesem kropenatým od ranního světla, které se mihotalo v korunách nad ním, a jeho krok byl jistý. Sledoval stezku džunglí a uši měl nastražené na zvuk rotorů kdesi za sebou. Brzy se jednolitý tep vrtulníků rozdělil, jak se každý stroj vydal jiným směrem. Jeden přistál za ním, pravděpodobně na bažinaté mýtině sto metrů od místa, kde se Court předtím potápěl. Gentry věděl, že se posádka po kolena zaboří do bahna, a to mu získá trochu času, aby unikl. Druhý vrtulník letěl dál, minul jej zleva a pohyboval se níž než vrcholky stromů; musel klouzat nad hladinou řeky. Určitě za letu shazoval výsadkáře, aby Courtovi odřízli cestu.

Takže tolik času navíc zase nezískal.

Ještě více zrychlil. Úsměv mu zmizel z tváře, ale sedmatřicetiletý Američan se cítil sebejistý a silný a pohyby rukou a nohou jej posouvaly vpřed. Adrenalin, starý známý, v jehož společnosti už se tak dlouho nepohyboval, mu proudil tělem a dodával sílu tělu i hlavě.

Byl tu už devět týdnů, devět krásných týdnů, a za celý dospělý život se mu málokdy podařilo zůstat na jednom místě tak dlouho. Jak řekl tomu venkovskému klukovi, byl nejvyšší čas zmizet.

Velitelův tým bleskurychle sjel po laně na břeh řeky; první čtyři ozbrojenci skončili na loktech v bahně a ihned pozvedli útočné pušky směrem k lesu, aby kryli druhou čtveřici, která se právě snášela dolů. Tato druhá čtveřice se přesunula k polní cestě, zalehla a kryla oba směry. Jako poslední seskočili el comandante a jeho dvojka, doběhli k cestě a vyrazili v čele kolony.

El comandante dostal hlášení, že muži z druhého vrtulníku se brodí bažinou. Hlasitě španělsky zaklel a křikl na své lidi, aby zrychlili tempo.

Gentry proběhl svým malým tábořištěm. Nezabralo mu to moc času. Tábořiště tvořil pouze stan se spací rohoží, ohniště obložené kameny, dobře vyšlapaná stezka k ručně vykopané latríně, houpací síť zakrytá moskytiérou a pár věcí zavěšených na síti na stromě. Gentry byl rád, že tu není pes; blížil se čas oběda a on věděl, že malý čtyřnohý trosečník odcupital do jediné malé restaurace v městečku, domku se slaměnou střechou, aby počkal na zbytky jídla, než se vydá do stínu palem poblíž místa, kudy se vracejí rybáři s každodenním úlovkem. Tam si mohl na chvíli odpočinout, než se s ostatními psy z vesnice utká o zbytky návnady vyhozené z rybářských lodí.

Court si byl dobře vědom, že denní program toho zvířete je pravidelnější než ten jeho.

Ve stanu měl v uzamčeném pouzdře pistoli značky Browning, ale neměl čas si ji vyzvednout. Místo toho popadl zapalovač ležící hned za plátěným cípem uzavírajícím vchod do stanu pro dvě osoby a vzal i malou plechovku s olejem na vaření, která se válela hned vedle. Během několika vteřin polil olejem stan, své věci na stromě, dokonce i houpací síť. Ani na chvíli nezaváhal, beze stopy výčitek zapálil svůj domov, odhodil zapalovač na zem a zamířil k patnáct metrů vzdálenému potůčku. Po jeho levici zazněl výkřik. Z vysokého jásavého tónu mužského hlasu Court poznal, že ho zahlédli.

Pronásledovatelé byli blízko.

Gentry skočil do potoka hlubokého po kotníky a sprintoval k jihu. Jeho nohy rozstřikovaly tekoucí vodu.

El comandante sklouzl po zádech z břehu dolů do studeného proudu. Ve vodě našel oporu a zvedl zbraň právě ve chvíli, kdy prchající cíl zabočil doleva a zmizel mu z očí i z dohledu. Ostatní muži svého velitele předběhli; lov všechny rozjařil a vyhlídka na zabití kořisti je nadchla.

Velitel nechal poklesnout ruku s puškou HK G3 a utíkal s ostatními. Věděl, že se někde před nimi nachází cesta vedoucí k řece, ale věděl i to, že tento potok přímo k cestě neteče. Dovtípil se, že tu někde musí být úzká stezka, k níž má jejich cíl namířeno, příliš úzká na to, aby ji přes trojitý baldachýn džungle bylo možné zachytit na satelitních snímcích. El comandante a jeho muži potřebovali jediné: přiblížit se k cíli natolik, aby viděli, kde uhne z koryta potoka zpátky do džungle; pak už bude jen otázkou času, kdy ho na stezce dostihnou. Džungle tu byla příliš hustá, než aby pronikl její hradbou a mohl se skrýt, a pěšina příliš rovná na to, aby se prchající muž vyhnul kulkám vypáleným z těžkých bojových pušek ráže 7,62 milimetrů, jimiž byl on i jeho muži vyzbrojeni.

El comandante se svým oddílem odbočil, deset vojáků běželo jako jeden muž a zpěněná voda jim cákala do výše prsou. Velitel před sebou spatřil snědého člověka s dlouhými vlasy, batohem a prázdnýma rukama. Jeden z ozbrojenců v čele hloučku vypálil a sestřelil liány ze stromu vysoko nad hlavou prchajícího. Ten se v tu chvíli vrhl doleva, vyběhl z vody na strmý břeh a zmizel v černém ústí malé pěšiny. Jeden z pronásledovatelů za ním ještě do džungle poslal výstřel z pušky.

„Támhle běží!“ vykřikl Kolumbijec. „Vybíhá do břehu!“

TŘI

Prásknul výstřel z pušky a kulka pročísla větve a křoví nad Gentryho hlavou, právě když sbíhal z mírného kopce. Zabijáci mu byli těsně v patách; ještě víc zrychlil a stehna ho pálila, jak se mu z krevního oběhu do svalových vláken uvolňovala kyselina mléčná.

Tenhle útěk si předem nacvičil, absolvoval několik zkušebních běhů a zvolil si právě tuto trasu, aby maximálně zužitkoval přirozená nebezpečí džungle. Přirozená nebezpečí, která se stanou ještě nebezpečnějšími díky určitým nepřirozeným zásahům, jež si naplánoval.

Levou rukou sáhl za sebe a popadl rukojeť mačety připevněné z boku na batohu. Uvolnil ji z poutka na suchý zip a jediným mocným švihem ji zaťal do křoví po své pravici. Prošel křovím a vydal se dál po užší stezce, jež se ve stínu korun stromů zdála ještě tmavší a pokrývaly ji kořeny a liány. Tady Court kráčel po špičkách a vysoko zvedal kolena, aby nezakopl o žádnou z překážek v cestě. Jeho pronásledovatelé zahlédli, jak opouští hlavní trasu, o tom nepochyboval. Za pár vteřin je bude mít znovu v patách. V běhu zahodil mačetu. Měl ten ostrý břit rád a pravděpodobně jej bude zanedlouho znovu potřebovat, ale musel se plně soustředit na rychlou práci nohou a spoléhat na svalovou paměť horních končetin, aby dokázal odepnout brokovnici z pravé strany batohu. Zatáhl za pistolovou pažbu, hmitl zbraní před sebe, aniž zpomalil tempo, namířil ji kolmo vzhůru a držel ji oběma rukama, takže hlaveň měl přímo před obličejem.

Stezka opět klesala z kopce a po obou stranách ji lemovaly velké stromy se silnými kmeny. Doširoka otevřel oči, aby vstřebal všechno světlo, které měl k dispozici, na vteřinu odlepil zrak od stezky a hledal ten správný strom, tu správnou větev. Našel ji.

Za ním zazněl další výstřel – Court zaslechl, jak mu něco nadzvukovou rychlostí prosvištělo kolem levého ucha. Lovce měl necelých třicet metrů za sebou. V místech, kde se teď pohybuje on, se ocitnou za sedm až osm vteřin.

Skvělé.

Gentry běžel dál, proběhl pod stromem, pod větví, kterou předtím ve slabém světle hledal, a vystřelil z brokovnice, jejíž hlaveň mířící vzhůru měl před nosem. Nabil další náboj a vystřelil ještě jednou. Zpětný ráz zbraně mu otřásl ramenními klouby.

Hnízdo afrických zabijáckých včel o rozměrech zhruba metr a čtvrt na dva metry visící patnáct metrů nad ním dostalo dva zásahy devítimilimetrovým brokovým nábojem přímo do základny. Výstřely rozmetaly dno úlu a celý objemný předmět srazily ze stromu. Hnízdo ztěžka padalo na stezku a cestou lámalo okolní větve.

Court se ocitl za hřebínkem malého návrší a právě vyskočil do vzduchu, aby překonal spadlý cypřiš, když se hnízdo dvacet metrů za ním roztříštilo o zem.

El comandante byl zdatný třicátník, ale přesto nedokázal držet krok s mladšími příslušníky své jednotky. Běžel po klesající stezce téměř poslední, když v temnotě daleko před sebou zahlédl záblesk výstřelu z brokovnice. Jeho ozvěna se vpíjela do vlhkého vzduchu zelené džungle všude okolo. Ačkoli byl el comandante téměř stejně vzrušený z pronásledování jako jeho muži, zachoval si duchapřítomnost a přikrčil se, když uslyšel druhý výstřel, čímž se na úzké stezce ocitl na samém chvostu skupiny. Právě se znovu zvedal, když v několika matných paprscích světla, které si razily cestu korunami stromů, spatřil, jak před ním padá k zemi cosi obrovského.

Nevěděl, co to je, a ani kdyby hloubal milion let, nepřišel by na to. Teprve když vysoká a tlustá hrouda dopadla na zem a prakticky zahalila první dva muže v řadě do temného oblaku, vykřikl na svůj tým zmatené a nekonkrétní varování.

A teprve po prvních výkřicích, teprve po prvním palčivém bodnutí na předloktí těsně nad místem, kde končila rukavice a začínala odhalená kůže, teprve poté, co jeho lidi tam vepředu zahalil pulzující, rojící se a stále tmavnoucí mrak, teprve potom pochopil.

Včely. Tisíce – ne, desetitisíce rozzuřených včel pokrývaly jeho ječící, svíjející se a šílící vojáky. Za několik vteřin začaly zbraně divoce pálit do vzduchu v ubohém a marném aktu zoufalství; dobře vycvičení profesionálové prchali do hustého lesa lemujícího stezku, padali, kopali kolem sebe a mlátili pěstmi do vzduchu jako smyslů zbavení.

El comandante dostal žihadlo do obličeje, do krku a znovu do ruky, zapotácel se a pak se otočil, aby se rozběhl zpátky po stezce, do kopce, pryč od šíleného roje žhnoucích cigaret, které se do něj zabodávaly ze všech stran jako nepolevující liják žíravého kyselého deště, lepkavý oblak drobných ohnivých kuliček roztavené lávy.

Křičel, mačkal tlačítko vysílačky, ječel ještě víc a nakonec upadl a žihadla se mu zabodla tím hlouběji do kůže.

Už se skoro vydrápal zpátky na nohy, ale jeho prchající muži ustupující zpět směrem k potoku, z nichž každý bojoval s panikou, bolestí a téměř nulovou viditelností způsobenou vířícím a hemžícím se hmyzem, jej znovu srazili na zem a on se teď válel na břiše. El comandante si klekl na koleno a chtěl se znovu zvednout, ale to už ho zahalil temný mrak. Všechna nervová zakončení v celém těle se vznítila a on popadl pistoli ve snaze zahnat deset tisíc útočníků.

Court běžel dál, pryč od křiku a nesouvislé střelby v džungli za jeho zády. Odhadoval, že pronásledovatelů bude asi tucet, ale byla to jen domněnka. Ani jednou se po nich neohlédl. Charakteristický zvuk vrtulníků mu napovídal, že jde o stroje typu Huey, a každý v jeho světě věděl, že Huey může nést čtrnáct ozbrojených goril.

Bolestný řev jeho odhad jen potvrzoval. Výkřiky lidského utrpení zněly, jako by je vydávalo nějakých deset až dvanáct mužů. Což znamenalo, že na palubě druhého vrtulníku jich pravděpodobně letěl stejný počet. Proč by měl být každý úderný tým jinak silný?

Obě helikoptéry kroužily vysoko nad ním. Vysadily své muže a čekaly na rozkaz, aby je zase vyzvedly.

Gentry se vynořil z husté džungle na hlavní silnici, zahnul k jihu a zpomalil do klusu. Netušil, kde se teď nachází druhý tým; pokud se ti chlapi dostali z bažin, mohli být docela dobře na této silnici, ale nejméně o kilometr zpátky. I při běhu si Court dopřál chvilku odpočinku, ale pohoda náhle skončila, když za sebou uslyšel blížící se náklaďák. Ve vesnici byl jen jeden náklaďák; starý valník, který patřil jednomu z jeho spolupracovníků a sloužil pouze k tomu, aby po této silnici dopravoval železo zachráněné z vraku do přístaviště a odtamtud do Fonte Boa.

Court zpomalil a ohlédl se v očekávání, že za volantem spatří Daviho. Ale ne, sto metrů za sebou sice uviděl Daviho náklaďák, ale ten byl plný ozbrojenců v širokých kloboucích, a když se otočil zpátky, aby utíkal jako o život, uslyšel práskání výstřelů.

„Do prdele!“ vykřikl Gentry, když se řítil ze silnice zpátky do husté džungle, razil si cestu liánami, křovím a palmovými listy velkými jako pneumatiky náklaďáku a zoufale se snažil být co nejmenší, nejrychlejší a nejzáludnější.

Zatímco se prodíral spletí podrostu, vymýšlel nový plán. Starý plán byl jednoduchý. Pod můstkem, který se nacházel jen nějakých sto dvacet metrů před ním, měl schovanou kánoi. Představoval si, že poběží po cestě, sklouzne po břehu a pak se dá na útěk v loďce a bude si jen dávat pozor, aby se vyhnul vrtulníkům a zůstal ukrytý pod stromy, jejichž větve visely nad břehem řeky.

Teď se ale musel k mostu přiblížit po proudu, což s sebou neslo jednu mimořádnou překážku. Nebo hned deset či více překážek, jak se to vezme.

Oba břehy severně od mostu se doslova hemžily krokodýly.

Zatraceně velkými krokodýly.

Court si razil cestu téměř neprostupnou zelení a spřádal nový plán – plán, který vyžadoval dovednosti, u nichž si nebyl jistý, zda jimi disponuje, perfektní provedení, které nemusel zvládnout, a dávku štěstí, na něž se nemohl spoléhat.

Ale bylo to pořád lepší než tančit na silnici a vyhýbat se kulkám z náklaďáku plného střelců.

Slyšel, jak se muži za ním začali prodírat vegetací. Několik jich vystřelilo ze svých zbraní do hradby stromů a keřů. Court věděl, že se vzniklý průchod za ním hned zase uzavře; pronásledovatelů už se nebál. Jejich oči ho nemohly spatřit a jejich pušky jej nemohly zasáhnout.

Obavy ale měl. Obavy z těch zatracených krokodýlů před sebou.

Palba zesílila. Skoro to vypadalo, jako by si ti muži chtěli proklestit cestu skrz džungli olovem. To se jim ovšem nemohlo podařit, a pokud ano, Court už bude mezitím pryč. Což neznamenalo, že by si nějaký zbloudilý úlomek kulky nemohl prorazit cestu vegetací a zarýt se Američanovi do týla.

Court si klekl, lezl po čtyřech a odřel si přitom ruce i kolena. Strhával pavučiny velké jako rybářské sítě a hlavní brokovnice srazil hroznýše královského z nízko visící větve, aby se pod ní mohl proplazit bez obav, že se mu rozzlobený had omotá kolem krku.

Brzy se vynořil z džungle a ocitl se na návrší nad břehem řeky. Necelých čtyřicet metrů nalevo od něj se na slunci lákavě vyjímal dřevěný most. Ve stínu pod mostem se pohupoval Courtův malý člun a přes něj byla jako kůže na bubnu napnutá ochranná nepromokavá plachta. Z těch čtyřiceti metrů břehu tam dole zabírala nejmíň polovinu dobrá desítka krokodýlů dlouhých od dvou do pěti metrů vyhřívajících se v dopoledních paprscích.

Gentry si našel silnou liánu, která vyrůstala šikmo z břehu po jeho levici, táhla se přes břeh a napojovala se na nejvyšší a nejdelší větev šedesátimetrového vlnovce – tropického stromu se silným kmenem. Větev trčela nad řekou jako velká paže.

Možná se nedostane až na most samotný, ale na břeh hned vedle něj určitě ano. Tedy dostatečně daleko od krokodýlů, což bylo dobře.

Mačetu zahodil už před deseti minutami, a tak namířil širokou hlaveň brokovnice těsně nad místo, kde liána mizela v tvrdé půdě. Na chvíli zaváhal. Samou námahou lapal po dechu, pálily ho odřené dlaně a kolena i všechny škrábance a hmyzí bodnutí, které cestou utrpěl, a jen tam tak stál s brokovnicí připravenou k výstřelu. Kolik večerů strávil tím, že se s chlapci z vesnice houpal na liánách; věřil, že ani tato nepovolí a dokáže ho dopravit odtud až na druhou stranu. V duchu si však dovedl představit, že jeho plán skončí velmi, velmi špatně. Vlastně vůbec nepočítal s tím, že by příštích patnáct vteřin mohlo proběhnout bez problémů.

Třicet metrů za ním v džungli zarachotila dlouhá vzteklá dávka z automatické pušky, která mu pomohla lépe se soustředit na to, co jej čeká. Vystřelil z opakovací brokovnice na liánu, ta se krásně rozštěpila a roztřepila a on ji volnou rukou popadl dřív, než se zhoupla mimo jeho dosah. Spěšně si jednou rukou připevnil brokovnici k batohu a vyskočil do výšky, aby se liány chytil nejvýš, kam dosáhl. Pevně ji uchopil do krve sedřenými dlaněmi, co nejtěsněji ji obemknul nohama a zhoupl se z kopce nad hlavami mohutných plazů tam dole.

Přírodní lano jej vystřelilo přes bližší břeh a on přelétl přes ospalé krokodýly, kteří se vyhřívali u okraje mělčiny. Mnohá zvířata ležela s doširoka otevřenými zubatými tlamami, chladila si těla nasávaným vzduchem a poskytovala obzvlášť zlověstný pohled každému, kdo by se nad nimi měl přehoupnout. Court nepovoloval sevření; šklebil se námahou, ale držel se pevně a gravitace ho vynesla nad vodu. Nohy měl natažené před sebou, kolena pevně přitisknutá k liáně a očima upřeně sledoval místo přistání na břehu poblíž mostu.

Liána byla pružná, zelená a zdravá. Mohl se spolehnout, že ho přes řeku dostane.

To však neplatilo pro větev stromu, z níž liána visela. V místě, kde vyrůstala z větší větve, se uhnízdili termiti a oslabili rozvětvení. Nebýt Gentryho akrobatických kousků, větve by vydržely ještě rok, dokud by se v období dešťů přes celý kontinent nepřehnaly vichřice a křehké dřevo by se v bouři nezlomilo.

Ale tato větev už před sebou další rok neměla. Zlomila se hned. Gentryho nejhorší obavy se naplnily ve dvou fázích.

Při té první liána spíše jen sklouzla z větve. O kus se svezla a zase se zachytila. Court byl ještě daleko od pevniny, nějaké tři metry nad vodou, a letěl dost rychle. Udržel se, jen ucukl hlavou od zamýšleného cíle a otočil ji vzhůru k místu, kde se jeho záchranné lano napojovalo na strom.

Právě se mu podařilo zaostřit pohled široce rozevřených očí na onen vzdálený bod, když se větev s praskotem zlomila.

Gentry měl stále přednoženo a setrvačností se zhoupl vzduchem zpět o jednu celou otáčku, šest metrů vysoko. Ocitl se tváří dolů, pak se jej zmocnila gravitace a on se s výkřikem hrůzy starým jako lidstvo zřítil do vody.

ČTYŘI

Pustil se liány – teď už mu jen překážela.

Břichem rozrazil černou hladinu a jasně si uvědomoval, že všichni krokodýli na obou březích jsou v tu chvíli probuzení, velmi ostražití a velmi naštvaní.

Když se s vyraženým dechem nořil do tmy, serval ze sebe batoh, ale trvalo mu to déle, než by si přál. Stejně jako batoh, i on se ponořil do bahna na dně: řeka tu byla hluboká jen dva až dva a půl metru. Když měl batoh dole, vytrhl z něj brokovnici. Plavat s brokovnicí téhle ráže v ruce byl nerozum, ale nechat ji ležet v bahně, zatímco se všude kolem potulují plazi velcí jako čtyřmístná kánoe, by bylo šílenství.

Gentry se i se zbraní odlepil ode dna, vyrazil nad hladinu a ztratil při tom jednu botu. Když se mu hlava vynořila z vody, odkopl i tu druhou. Odhrnul si dlouhé mokré vlasy z očí a namířil si to k bližšímu břehu vzdálenému dvacet, možná pětadvacet metrů.

Přímo před ním vklouzli do vody dva velcí krokodýli a pluli jeho směrem. Všiml si, že v místě, kde se zanořili do řeky, je břeh prázdný. A byl si jistý, že právě na tom místě před pár okamžiky přelétl přes monstrózního, bezmála pětimetrového plaza.

Court teď plaval na hladině na zádech, zběsile kopal nohama, hlavu měl zvednutou a puškou s pistolovou rukojetí mířil směrem ke břehu. Připomínalo to plavecký styl znak, třebaže nekoordinovaný a se zapojením jediné ruky. Rychlost u něj nepramenila z efektivity pohybů, ale z jejich intenzity.

Krokodýli obvykle nepožírají živou kořist. Svou oběť usmrcují tak, že se do ní zakousnou čelistmi podobnými kleštím, pevně ji stisknou a pak s ní ve vodě krouží, aby ji utopili.

Court ovšem věděl, že jeho – křehkou lidskou bytost – neutopí. Kousnutí ho ještě nezabije, ale víření, zmítání a rány zasazované ocasem mu zlomí vaz, zpřerážejí kosti a promění jej v bezvládnou hadrovou panenku ještě předtím, než se mu plíce naplní teplou a černou říční vodou.

Ke člunu mu zbývalo necelých dvacet metrů; zamířil rovnou k pohupující se kánoi a tentokrát se vyhnul břehu, protože krokodýli jsou na souši ještě rychlejší než ve vodě. Bál se, že ho zachvátí panika; raději ani nepohlédl na protější břeh řeky a nesnažil se zjistit, kolik těch hladových potvor odtamtud vyrazilo pro rychlý a snadno dosažitelný oběd v podobě sedmdesáti sedmi kilogramů čerstvého masa.

Místo toho se soustředil na zpěněnou vodu, kterou čeřil a šlapal bosýma nohama.

A bylo to tady. První z velkých bestií byla u něj. Skrz vodní pěnu vypadala jako tlustý šedý kmen stromu, dokud neotevřela velkou tlamu pár centimetrů od Gentryho prstů na noze. Court s výkřikem hrůzy roztáhl nohy od sebe a zvedl brokovnici.

Cvak.

Když předtím přestřelil liánu, pákovým mechanismem brokovnice už do komory nevsunul nový náboj.

Plaz se na něj vrhl.

Court mu vrazil ústí hlavně do tlamy. Přestal šlapat vodu a během dvou vteřin se začal potápět. Cítil, jak se mu o nohu otírají drápy přední tlapy mohutného zvířete. Rána do tlamy způsobila, že se krokodýl na krátký okamžik stáhl. Gentry toho využil, vsunul nový náboj do komory brokovnice a potopil se v říční vodě hlouběji, obličejem vzhůru.

Když zcela zmizel pod hladinou, namířil zbraň vzhůru, až pod ní ucítil krk plaza nad sebou, a jednou rukou stiskl spoušť.

Prásk!

Zpětný ráz ho ponořil ještě hlouběji, dostatečně hluboko, aby se vyhnul úderům obrovského ocasu zvířete, které kroužilo dokola u hladiny. Otočil se, rychle zaplul dolů a plaval pryč odtud, chvíli až u samého dna. Blížil se ke svému člunu. Znovu vyrazil k hladině, vsunul do komory nový náboj, a když se otočil, spatřil za sebou dalšího krokodýla. Právě začínal otevírat tlamu k vražednému stisku. Tohle monstrum měřilo pouhé tři metry, ale i tak bylo smrtelně nebezpečné. Gentry střelil šedou příšeru mezi oči.

Broky rozptýlené z náboje používaného na vysokou zvěř měly zhruba stejný účinek jako deset projektilů ráže 8,1 milimetrů současně vypálených z pistole. I u tak mohutného plaza musel výstřel z bezprostřední blízkosti do obličejové části téměř jistě způsobit fatální zranění. Ale tak velký živočich je ve smrtelných křečích stejně nebezpečný, jako když útočí, a Court musel ve vodě opět kopat, kroutit se a mávat rukama, aby se dostal co nejdál.

Zároveň věděl, že čerstvá krev přiláká během několika vteřin stovky piraní. Dobrých důvodů pro to, aby se co nejrychleji klidil, bylo víc, než dokázal spočítat. Vyhodil vystřelenou nábojnici, nabil nový projektil a zběsile kopal nohama, aby se dostal ke kánoi.

Když se pod mostem chytil člunu, dolehly k němu první výstřely, ale prozatím si jich nevšímal. Volnou rukou odhákl ze dvou vazáků smyčky, které držely na místě nepromokavou plachtu. Odhodil brokovnici na plachtu a vyhoupl se do kánoe. Z vody za ním se vynořila mohutná otevřená tlama čtyřmetrového krokodýla, sledovala jeho nohy nahoru a přes okraj malého člunu, ale čelisti sklaply naprázdno. Krokodýlova přední tlapa se ocitla v kánoi a hrozilo, že zvíře svou váhou malé plavidlo převrátí i s Courtem. Gentry popadl brokovnici, jednou rukou prostřelil bestii hrdlo a srazil ji z člunu.

Chtěl znovu nabít, ale zásobník byl prázdný. Ostatní náboje ležely v batohu na dně řeky, a tak brokovnici upustil, uvolnil i zbytek plachty a nechal ji spadnout do vody. Další dlouhá dávka z automatické pušky pokropila člun vodní pěnou, ale vzdálený střelec vystřílel náboje dřív, než mohl kánoi nebo Američana doopravdy zasáhnout.

Court si lehl naplocho na dno třímetrové kánoe, spustil přívěsný motor s lodním šroubem do vody, stiskl tlačítko a zatáhl za šňůru.

Motor ožil a Gentry bez dlouhého otálení otočil malé plavidlo proti proudu, pryč od pušek, krokodýlů a piraní.

Plul od mostu východním směrem už celou minutu a ještě stále lapal po dechu a vykašlával říční vodu. Pohledem dolů zjistil, že má mokré kalhoty na levém stehně roztržené. V místech, kde ho první krokodýl poškrábal drápy, mu krvácela dlouhá řezná rána. Šlo o poměrně vážné zranění a tam, kde bylo nejhlubší, by potřebovalo několik stehů, ale on věděl, že dopadl lépe, než by si byl zasloužil. Při pomyšlení na prehistorické monstrum, které nad ním před chvílí plavalo v řece, se otřásl.

A pak si dlouze povzdechl. Podíval se na dno člunu, na to, co teď představovalo veškerý jeho pozemský majetek.

Stará plastová baterka, litrová láhev benzínu do přívěsného motoru a rezavá vystřelovací harpuna.

Víc nic.

Court si odhrnul dlouhé vlasy z očí, volnou rukou uchopil harpunu, rukojetí motoru přidal plyn a nasměroval člun proti proudu směrem k Fonte Boa.

PĚT

Lovec lidí stál sám ve svém hotelovém pokoji v prvním patře, otřel si pot z tváře a otevřel okno, aby do místnosti vpustil čerstvý vzduch, který byl sice chladnější než zatuchlé ovzduší v pokoji, ale páchl po shnilých rybách a oslích výkalech.

Bojoval s návalem nevolnosti.

Vypnul vysílačku a hodil ji do kufru. Zbytek svršků už měl sbalený. Stačilo jen zapnout zip a vypadnout z téhle nechutné vlhké díry. Za deset minut už bude v přístavu kráčet po lávce na palubu parníku do Coari. Za dva dny dorazí do opravdového města, i když označení „město“ bylo pouze relativní, ale ve srovnání s touhle zapadlou skvrnou na mapě o město šlo. Za další dva dny už bude v Manausu a jako olympijský sprinter poběží na letiště, chytí let do Ria nebo Sao Paula a vrátí se domů do Amsterdamu.

Teprve potom se mu bude zase lehčeji dýchat. Doma se bude pár dní věnovat tulipánové zahradě a pak začne spřádat nový plán. Jak dostihnout svůj cíl.

Znovu vypátrá Courta Gentryho. A s konečnou platností si slíbil, že příště sežene tým hochů zvyklých na špinavou práci, kteří celou operaci neposerou.

Stále tomu nemohl uvěřit. Šest mužů z dvaceti nepřežilo. Včetně velitele AUC. Pět z nich zabila žihadla nějakých pitomých včel a šestý sklouzl do řeky plné krokodýlů. To jako vážně? Vrtulníky oznámily vysílačkou, že se vracejí přes hranice do Kolumbie s mrtvými i živými na palubě.

A jeho tu nechali samotného. Parchanti.

Někdo zaklepal na dveře.

Dvaašedesátiletému lovci lidí přejel mráz po zádech. Odvrátil se od okna, z koženého pouzdra v podpaží vytáhl starý revolver ráže 8,1 milimetrů a třesoucí se rukou ho zvedl.

Se zbraní v napřažené ruce udělal čtyři pomalé a tiché kroky ke dveřím.

„Kdo je?“

„Pane, potřebujete pomoct se zavazadly?“

Lovec lidí odemkl a odstrčil západku. Když otevíral, schoval pistoli za dveře.

S úlevou si vydechl. Byl to jeden z těch malých primitivů z recepce.

„Ne, zvládnu to sám.“

„Jistě, pane. Trajekt odjíždí za dvacet minut.“ Malý indián se s kývnutím otočil a zamířil po vratkém schodišti zpátky dolů.

Lovec lidí zavřel dveře a znovu je dobře zamkl. Prastarou pistoli vrátil do pouzdra a otočil se, aby zapnul zip kufru.

Na druhé straně místnosti stál u okna Courtland Gentry, muž, po němž už tolik měsíců pásl. Gentry si nechal narůst krátký vous a vlasy měl delší než na všech fotografiích, které měl lovec lidí u sebe, ale byl to nepochybně on. Na sobě měl krémovou košili, rozepnutou, mokrou a špinavou. Hnědé bavlněné kalhoty byly na stehně roztržené a potřísněné krví.

V pravé ruce držel pušku s harpunou.

Lovec lidí zděšeně vykřikl a hmátl po pistoli v podpaží.

V horkém vzduchu pokoje se rozlehlo hlasité zadrnčení pružinového mechanismu harpuny. Lovec lidí ucítil, jak zády narazil do dřevěných dveří. Ruce mu zavlály daleko od těla.

Teprve když přestal hledět na svůj cíl a podíval se dolů, uviděl, že mu břichem projel dlouhý šíp ze zbraně a přišpendlil jej ke dveřím. Krev vytékající z rány mu smáčela vnitřní stranu stehen.

Lovci lidí chvíli trvalo, než si uvědomil, k čemu došlo. Znovu pomalu vzhlédl ke svému cíli. Američan odhodil pušku bez harpuny na malinkou postel a přistoupil blíž. Lovce lidí opouštěly síly a znovu ochable zašátral po pistoli v podpaží.

Šedý muž mu jemně odstrčil ruku a revolver mu z pouzdra vytáhl. Zbraň si prohlédl, pokrčil rameny a zasunul si ji vzadu na zádech do kalhot.

„Pověsil ses na mě už v Chile, co?“ Lovce lidí překvapilo, jak tichý má Američan hlas. Holanďan vstával a usínal s myšlenkou na Courta Gentryho už přes půl roku, ale teď si uvědomil, že ho nikdy neslyšel promluvit a nikdy ho nenapadlo, jak asi jeho hlas zní.

Lovec cítil palčivou bolest v břiše. V končetinách se mu rozlévala slabost a zrcadlila se mu i v očích. Přesto hlesl: „Už v Quitu.“

Court Gentry se usmál. Přiblížil ústa až k tváři lovce lidí a jeho tón byl stále mírný a důvěrný, jako když syn rozpráví s otcem. „V Ekvádoru jsem tě nezaregistroval.“ Pak zvedl obočí. „Ale užili jsme si parádní honičku, ty a já.“

Lovci lidí se podlomila kolena, z harpuny zabodnuté v břiše vystřelila nová bolest a on zařval. Šedý muž ho rychle popadl, přidržel ho u dveří a podepřel jej, aby mu aspoň trochu ulevil. Pak mu pohlédl do očí. „Víš, jak to s námi je. S lidmi jako já. Nemůžeme za to, jací jsme. Není to naše vina. Ten chlap, co tě poslal, věděl, kdo jsem. Co jsem zač. To on tě zabil, ne já.“

Pohled lovcových očí byl prázdný. Přesto mírně přikývl.

„Prozraď mi jeho jméno a já se postarám o to, aby za to zaplatil.“

Chvíli trvalo, než Holanďan otevřel ústa. Po bradě mu stékal pramínek krve. Když se pokusil promluvit, vyšel z něj slabý zvuk, ale žádná slova.

Court se naklonil blíž k jeho tváři.

Holanďan se zachvěl bolestí, ale do očí se mu s novým soustředěním vrátila trocha života. Chtěl něco říct.

A konečně se mu to podařilo. Vyslovil to tak tiše, že se Gentry musel naklonit téměř až k jeho rtům, aby něco slyšel.

„Sidorenko.“

Gentry se napřímil a vztyčil se před ním v celé své výšce. Přikývl. Grigorij Sidorenko, ruský mafiánský boss a někdejší Courtův zaměstnavatel, byl zřejmě ještě stále roztrpčen kvůli podrazu, který Gentry zosnoval vloni na jaře.

„Potrestám ho za to, že tě za mnou poslal. Teď si můžeš odpočinout.“ Gentry vytáhl harpunu ze dveří i z mužova břicha. Lovec lidí ten pohyb vůbec necítil; necítil ani to, že mu Američan pomáhá na lůžko. Sledoval jen, jak ho ukládá, jak mu zvedá jednu a pak druhou nohu a zouvá mu boty, ale necítil nic z toho.

Chtěl si jen odpočinout. Oči se mu ještě víc zaleskly a to poslední, co uviděl, než se mu zavřela víčka, byl jeho cíl, jak si prohlíží kufr, bere si odtamtud peněženku, lékárničku a nějaké oblečení a odchází dveřmi pryč z pokoje.

Pak se lovcovy oči zavřely a on si vzpomněl na své tulipány. Přece jen je hned tak neuvidí, a to byla velká škoda.

ŠEST

Osmatřicetiletý major Eduardo Gamboa se pomalu vynořil; jeho černá neoprenová čepice, černá voděodolná mastná barva na obličeji, černé plavecké brýle a maskovaný černý dýchací regulátor v ústech mu pomáhaly splynout s černou vodou líně se převalující ve tři hodiny ráno v Banderaské zátoce. Padesát metrů před ním plula pětatřicetimetrová luxusní jachta ozářená pozdně nočním pouličním osvětlením Malecónu, promenády táhnoucí se podél centra přístavu Puerto Vallarta. Na severu, vlevo vepředu od majora Gamboy, se jako světlušky třpytila jasná světla hotelové čtvrti přímořského města.

Jachta se jmenovala La Sirena a kotvila tu v zátoce deset kilometrů od břehu, daleko od plavebních tras vedoucích do přístavu nebo mariny, ale dostatečně blízko pevnině, aby si její majitel a jeho doprovod mohli užívat všeho, co Puerto Vallarta nabízelo. Byla dlouhá, elegantní a krásná a korunovala ji nejmodernější černá helikoptéra Eurocopter odpočívající na heliportu na zádi nad horní palubou. Eduardo Gamboa si však stylu lodi před sebou nevšímal a raději se plně soustředil na podstatu věci. Po čtyřiceti minutách pod vodou měl teď přístroj pro noční vidění vyladěn na maximum. Na horní sluneční palubě poblíž přídě spatřil pouhým okem dvojici strážných. Dovtípil se, že stejný počet se nachází i na druhé straně.

Vlevo od Eduarda se z vody pomalu vynořila další hlava. A další. Pak jiní tři muži po Eduardově levici. A další dva těsně za ním.

Padesát metrů od La Sireny se na hladině pohupovalo celkem osm potápěčů. Na pokyn majora Eduarda Gamboy každý z nich vypustil několik centilitrů vzduchu ze svých zařízení pro regulaci vztlaku a jako jeden muž se pomalu ponořili zpět do černého příboje, aniž by po sobě zanechali jedinou stopu.

Gamboa a jeho muži patřili ke GOPES, Grupo de Operaciones Especiales, elitnímu týmu mexické federální policie pro speciální operace. Těchto osm policistů však představovalo naprostou špičku, kterou až na výjimky nikdo neznal. Byli vybráni z jiných policejních a vojenských komand a organizačně odděleni od zbytku GOPES. Dohromady tvořili speciální zásahovou jednotku, kterou tajně řídil generální prokurátor v Mexico City.

Jejich poslání? Popravy hlavních šéfů mexických drogových kartelů – popravy bez soudu.

Jejich dnešní cíl? Majitel La Sireny, jistý Daniel Alonzo de la Rocha Alvarez. Ve světě, kde měl každý nějakou přezdívku, byl de la Rocha známý jednoduše pod iniciálami svého příjmení DLR, což se španělsky vyslovuje de – ele – ere.

DLR byl vůdcem los Trajes Negros, Černých obleků, jedné z předních zločineckých organizací v zemi specializujících se na drogy a únosy.

O čtyři minuty později se dva členové Gamboova týmu vynořili na zádi La Sireny. Martin a Ramses si sundali potápěčskou výstroj, dýchací masky a ploutve a opatrně vystoupali po schůdkách vedoucích z moře na spodní palubu. S sebou měli samopaly Steyr TMP s tlumiči, a zatímco se krčili nahoře nad schůdky, drželi je v pohotovostní poloze. Díky přístrojům pro noční vidění mohli kontrolovat celou palubu směrem ke kuchyni a přídi. Po chvíli Ramses promluvil do mikrofonu spojeného se sluchátky:

„Jsme na palubě, přesouváme se na určenou pozici.“

Gamboa se přiblížil podél trupu na levoboku spolu s dalšími dvěma členy týmu. „Entendido,“ zašeptal do vysílačky. „Rozumím.“

O minutu později se Martin a Ramses vyhoupli na žebřík vedoucí k heliportu a tiše šplhali tmou. Nahoře zaujali místo vleže každý na opačné straně vrtulníku a namířili zbraně dopředu na čtyři strážce na sluneční palubě, asi dvacet metrů před sebou. Martinovým a Ramsesovým úkolem bylo zabránit během útoku tomu, aby se kdokoli pokusil odletět z jachty v helikoptéře, a zlikvidovat stráže na palubě, jakmile k tomu dostanou rozkaz od velitele. „El equipo uno está listo,“ oznámil Ramses do sluchátek. „Tým jedna je připraven.“

„Entendido,“ odpověděl znovu Gamboa z mírně se vlnící hladiny zátoky. Během řeči si sundal potápěčskou výstroj. „Tým dva, akce.“

„Akce,“ ozvalo se a tři muži začali šplhat po kotevním řetězu na levoboku, dvanáct metrů pod strážemi na sluneční palubě.

O dvě minuty později byli tito muži nahoře a se zbraněmi s nasazenými tlumiči pročesávali palubu v okolí kapitánského můstku. „Tým dva připraven.“

„Tým tři, jdeme,“ zavelel Gamboa, spolu se dvěma muži se vynořil z vody u zadních schůdků, vystoupil na horní palubu, prošel kolem velkého záchranného člunu zakrytého nepromokavou plachtou a opatrně se vydal vpřed. Dostali se až do chodby vedoucí ke kuchyni, kde uslyšeli zvuky a uviděli světla vycházející z velké místnosti před nimi. Sundali si brýle pro noční vidění, pomalu vstoupili dovnitř a zastihli dva strážné sedící na velké bílé kožené pohovce před dvaapadesátipalcovou plazmovou televizí.

Gamboa si vzal na starost muže nalevo, a když vyskočil, zastřelil ho jednou ranou do lebky. Štěknutí pistole s tlumičem přehlušila neustávající přestřelka v televizi.

Policista stojící za Gamboou střelil strážného napravo třikrát do hrudi; oba nešťastníci se skáceli zpět na pohovku, pistole jim vypadly z rukou a šířící se kaluže krve se setkaly na bílé kůži mezi jejich těly.

Tři federales se rychle přesunuli na druhý konec místnosti. V televizi běžel film, který Eduardo snadno identifikoval: Los Trajes Negros 2, druhý díl velmi populární série mexické produkce idealizující život a hrdinské činy Daniela de la Rochy, muže, který spal v hlavním apartmá hned za dvojími dveřmi.

Un pendejo arrogante, pomyslel si Gamboa. Pro narcistického narkobarona bylo typické, že si na vlastní jachtě nechal promítat filmy oslavující jeho zločiny. Gamboa pokračoval přes místnost a jeho lidé ho následovali husím pochodem. Vstoupili do chodby vedoucí k hlavnímu apartmá. Minuli další dvě apartmá pro hosty: ta pročešou, až se vypořádají s de la Rochou, ale nečekali, že tam někoho zastihnou. Po osmačtyřiceti hodinách sledování La Sireny vše nasvědčovalo tomu, že Daniel je dnes večer na palubě sám jen s několika bodyguardy a posádkou jachty.

Tým tři se seřadil u dveří hlavního apartmá a vyčkával. Před několika vteřinami oznámil tým dva o palubu výš, že čeká před kajutami posádky.

„Všem týmům, až řeknu TŘI! Uno… dos… tres.“

Martin a Ramses z přistávací plochy pro vrtulník vypálili ze svých steyrů s tlumičem po dvou střelách do hlavy každého ze čtveřice strážných na sluneční palubě. Tým dva vnikl do kajut posádky i do kapitánské kajuty. Jeden z mužů namířil zbraň na kapitánovu postel, zbylí dva rozsvítili světla v kajutách posádky a chystali se držet v šachu osm mužů, kteří tam měli spát.

Tým číslo tři s majorem Eduardem Gamboou v čele vykopl dveře hlavního apartmá. Rozsvítili baterky připevněné pod hlavněmi samopalů, ale místnost už i bez nich byla zalitá světlem. I tady byla zapnutá televize s dvaapadesátipalcovou plazmovou obrazovkou: právě na ní běžel rozhovor s Danielem de la Rochou. Mluvil s reportérem mimo kameru. Gamboa si toho nevšímal a spěchal k široké posteli. Soustředil se na velkou bouli pod hedvábným povlečením.

Než však stihl s namířeným samopalem dojít až k lůžku, upoutal jeho pozornost hlas po pravici.

„Vítejte na palubě La Sireny, majore Eduardo Gamboo.“ To promluvil de la Rocha. Gamboa šokovaně vzhlédl. DLR mu hleděl z televizní obrazovky přímo do očí. Vypadalo to, že sedí ve studiu oblečený ve svém obligátním černém obleku italského střihu bez sebemenší poskvrnky. „Zabiják vyslaný vládou, aby mě zlikvidoval přímo na místě? ¡Dios mío!“ Pohledná tvář na obrazovce to pronesla s lehkým úsměvem; uhlazené vlasy, kozí bradka a tenký knírek se černě leskly a oči jako by Gambou provrtávaly.

Eduardo se ohlédl ke dveřím do chodby. Oba jeho muži zírali na televizi s vytřeštěnýma očima.

Major ve sluchátku slyšel, jak tým jedna hlásí: „Všechny čtyři cíle vyřazeny.“

A pak i tým dva: „Pane majore… většina lůžek je prázdná. Nahoře jsou jen tři muži. Žádný kapitán.“

Z televizní obrazovky dál promlouval k ohromenému příslušníkovi federální policie Daniel de la Rocha. „Majore Gamboo, dovolte, abych se vás na něco zeptal. Vy pro federales pracujete, já je vlastním – co z toho plyne pro vás a pro vaše muže?“

Gamboa se podíval na vybouleninu v posteli a rukou v rukavici odhrnul pokrývku.

Plastická trhavina C4, dobrých padesát kilogramů v cihlách propojených drátem s červenou rozbuškou. „¿Qué chingados?“ zamumlal Gamboa. „Co to kurva je?“

„Už znáte odpověď? Zemřete! Plyne z toho, že ty i tvůj zasranej tým jste mrtví. Muerto, pendejo.“

Eduardo Gamboa se odvrátil od nálože a stiskl tlačítko vysílačky. „Je to past! Pryč z lodi!“

Eduardovi muži se před ním otočili a dali se na útěk chodbou. Major sprintoval za nimi; stihli právě tak doběhnout do salonu a minout televizi, v níž běžel film oslavující zločiny Daniela Alonza de la Rochy Alvareze, když se za nimi zablesklo. Zahalil je žhavý ohnivý mrak a velkolepá exploze lodi za třiatřicet milionů dolarů pohltila i je.

Daniel de la Rocha se pohupoval ve vodě sto metrů od vraku své krásné La Sireny. Trpělivě čekal, až Emilio a Felipe, jeho dva bodyguardi, nafouknou záchranný člun a pomohou mu na palubu. Jakmile se všichni tři ocitli ve člunu, odhodili šnorchlovací výstroj, kterou měli na sobě od chvíle, kdy sklouzli z dřevěného raftu upevněného na horní palubě do vod Banderaské zátoky. Stihli uplavat sto metrů, než federálové postříleli čtyři muže, kteří zůstali na sluneční palubě, a střelba Danielovi napověděla, že je na čase pomocí vodotěsného dálkového ovladače spustit sekvenci na přehrávači DVD a aktivovat nálož.

Teď spolu se svými muži sledoval plameny na vodě. Doufal, že nepotrvá dlouho a požární hlídka z přístavu přijede zachránit tři přeživší. Daniel věděl, že po tomto útoku ze strany federálů se stane živoucím mučedníkem. Ostatně pracoval celé měsíce na tom, aby mohl tento okamžik řádně využít.

Jachta mu bude chybět, o tom nebylo pochyb. Ale byla pojištěná, i vrtulník byl pojištěný, stejně jako spousta uměleckých děl, z nichž se mnohá vůbec nenacházela na palubě. Navíc bylo na čase pořídit si něco nového. K mání byl padesátimetrový skvost, který Daniel viděl před několika měsíci ve Fort Lauderdale, a už dal pokyn svým lidem, aby okamžitě začali zpracovávat majitele a přiměli ho k prodeji.

Seržanti Martin Orozco Fernandez a Ramses Cienfuegos Cortillo se také pohupovali na černé hladině. Oba utrpěli zranění: Ramses měl popálené nohy, které ho ve slané vodě nesnesitelně pálily, jen co mu hladina adrenalinu v krvi poklesla natolik, aby něco cítil. Martin měl lehce podvrtnuté levé zápěstí, takže uplavat jedenáct kilometrů pro něj byla učiněná muka. Ale oba byli výborní plavci a jejich neopren je nadnášel. Dozajista se neutopí.

Přesto byli oba skleslí. Zbytek týmu zahynul a oběma jim bylo jasné, že je podrazili jejich šéfové – ti šéfové, kteří se nacházejí někde na břehu, k němuž plavali. O dnešní akci věděla jen hrstka lidí a Ramses s Martinem nepochybovali o tom, že přinejmenším jeden z té hrstky de la Rochu varoval.

SEDM

Court měl rád autobusová nádraží třetího světa jako taková. Mohl zde pozorovat lidi, aniž by byl příliš nápadný, sedět sám v tmavém koutě a nasávat zážitky ostatních. Jeho osobní problémy, skutečnost, že si tolik krajně nebezpečných lidí přeje jeho smrt, vyžadovaly osamělou existenci, odstup od bližních a všeobecnou nedůvěru k ostatním. Z tohoto důvodu se sedmatřicetiletý Američan učil poznávat obyčejný každodenní svět, rodinný život a vztahy mezi lidmi zprostředkovaně, často právě na autobusových nádražích. Sledoval, jak otec kárá neposlušné dítě, jak se mladý pár objímá a směje, jak nějaký stařec o samotě pojídá večeři. Court za posledních pět let nepoznal jiný způsob života – od chvíle, kdy se bývalý agent Ústřední zpravodajské služby ocitl na útěku před tou samou CIA, jež vydala příkaz k jeho likvidaci. Nicméně kam až Courtova paměť sahala, vždycky to bylo víceméně tak, že sedával o samotě a sledoval, jak ostatní žijí své životy.

Brazílii opustil před devíti dny a od té doby se přepravoval po souši do Střední Ameriky – na kole, autobusem, pěšky v pohorkách. Na žádném místě se nezdržel déle než šest hodin. Teď seděl na autobusovém nádraží v Ciudad de Guatemala a čekal na autobus, který ho měl ve společnosti místních lidí a domácího zvířectva odvézt na sever do džungle u hranic s Mexikem a Belize.

Měl u sebe trochu peněz, ale ne moc. V Salvadoru prodal Holanďanovu pistoli a ještě mu zbylo něco z eur, která si předtím vzal z jeho peněženky. Jenže v Panamě si koupil oblečení z druhé ruky a zelenou plátěnou sportovní tašku, aby měl svršky v čem nosit. Spolu s jídlem a jízdenkami na autobus to nepředstavovalo velké výdaje. Gentry dokázal vyžít s daleko menší částkou než prakticky kterýkoli jiný Američan, nicméně věděl, že nedostatek hotovosti začne brzy představovat problém.

V rohu čekárny visela na kovové konzole černobílá televize. Právě v ní běžela talk show z Mexico City, v níž se několik transsexuálů hlasitě hádalo kvůli nějakým nesmyslům. Court televizi nevěnoval pozornost, místo toho upíral oči na starého muže nad talířem rýže. Ten člověk tady na autobusovém nádraží vytíral špinavou podlahu a zběžně umýval i záchody. Americký atentátník tu posedával už dost dlouho na to, aby toho člověka viděl při práci. Teď se uklízeč usadil ke stolku vedle bufetu a pustil se do jídla: rýži z talíře srkal, protože neměl dost zubů, aby s ní mohl dělat něco jiného. Očekávalo se od něj, že bude pracovat celou noc? Měl se ráno vůbec ke komu vrátit?

Court se přistihl, že si pro toho muže vymýšlí příběh, který v mnoha směrech odrážel jeho vlastní.

Nepředpokládal, že bude žít tak dlouho jako tenhle stařec, a nacházel v tom zvrácenou útěchu, protože nechtěl být zároveň osamělý a ještě k tomu starý.

Vesnice v Amazonii mu otevřela oči. Když tam Court dorazil, měl za sebou pět měsíců na cestách. Dva týdny v Riu, dva v Quitu, několik dní v další dvacítce měst. Celou tu dobu chtěl někde zůstat déle, pořád mu to nešlo z hlavy. Přemýšlel nad tím, že by rád našel místo, kde by se mohl usadit, rád by našel práci, kterou by mohl dělat, a lidi, kteří by zřejmě nikdy neodhalili jeho pravou identitu, ale kteří by se k němu chovali jako ke známému, zatímco při svém kočovném způsobu života byl pro všechny kolem sebe cizinec a nikdo si ho nevšímal.

To všechno mu amazonská vesnice poskytla. Lidé byli milí a ne moc zvědaví. Střídmý styl života mu pomáhal k lepšímu soustředění a vzdaloval jej od závislosti na lécích proti bolesti, kterou ze sebe kousek po kousku setřásal v každém městě, jímž projížděl od doby, kdy loni v dubnu opustil Caracas. Když dorazil do Amazonie, byl už dva měsíce čistý a neustálý tělesný pohyb, práce a nebezpečí, které mu nehrozilo od ničeho zhoubnějšího než od boží přírody, to vše pomohlo jeho tělu zapomenout na takové banální maličkosti, jako je touha po uvolnění v podobě utišující pilulky.

Mělo to však i svou stinnou stránku. Došel k poznání, že věci, které hledal – stabilita, relativní bezpečí a každodenní rutina –, ho neuspokojují. Nerad si to přiznával, ale když za ním přišel mladý Mauro a řekl mu o příjezdu lovce lidí, rozlil se mu po těle pocit nepopiratelné úlevy.

Akce. Adrenalin. Něco, co má smysl.

Courtu Gentrymu se to nelíbilo, ale už nedokázal déle zapírat. Po amazonské vesnici a po absurdní úlevě z útoku vrtulníků plných ozbrojenců mu byla jedna věc jasná.

Court Gentry byl Šedý muž a Šedý muž nemohl bez tohohle svinstva žít.

Court už nějakou chvíli seděl na plastové židli s hlavou opřenou o umaštěnou zeď a s nohama položenýma na plátěné tašce. Trochu se narovnal, aby rozhýbal záda a protáhl si svaly v levém rameni, kde ho trápila jizva po zranění šípem. Musel se jí denně věnovat, aby kůže zůstala pružná a nepřilepila se k tkáni.

Na malé televizi běžely večerní zprávy a Court je roztržitě poslouchal, aniž by se díval na obrazovku, jen tu a tam zachytil pár slov. Mezitím se předklonil a obtočil paže kolem těla, aby si protáhl svaly pod lopatkami.

Jméno „Puerto Vallarta“ nevzbudilo jeho pozornost, stejně jako slova „jachta“ nebo „výbuch“.

Teprve španělský výraz asesinato ho přiměl otočit hlavu. Zprávy o atentátech v něm vzbuzovaly profesionální zájem.

Sledoval záběry doutnajících trosek plovoucích v moři pořízené za úsvitu z vrtulníku. Následoval obrázek pohledného Latinoameričana v bezvadném černém obleku s vestou. Hlasatel uvedl, že muž se jmenuje Daniel de la Rocha a objevily se spekulace, že se měl stát cílem vražedného útoku schváleného mexickou federální policií. Court nerozuměl všemu, ale pochopil, že de la Rocha přežil, kdežto policisté, kteří provedli bombový útok na jachtu, do jednoho zahynuli.

Páni, pomyslel si Court. Takhle podělat akci! Proč vyhazovali do vzduchu jachtu? Proč toho hajzla jednoduše nezastřelili na pevnině?

Záběr na obrazovce se opět změnil a objevila se na ní oficiální fotografie sedícího muže v policejní uniformě na pozadí mexické vlajky. Na hlavě měl slušivý klobouk, sako uniformy zdobily medaile a jeho hladce oholená tvář byla vážná a přísná.

Court nepatrně naklonil hlavu a dvakrát rychle zamrkal. Jinak nepohnul ani brvou. Jen se díval.

Hlasatel hovořil dál s portrétem policisty na pozadí. Gentry se soustředil na jeho slova, přeladil na gramatiku a snažil se toho pochytit co nejvíc.

„Zdroje uvádějí, že atentátu na Daniela de la Rochu velel major Eduardo Gamboa ze skupiny speciálních operací federální policie. Jak už bylo řečeno, Gamboa a všichni jeho muži zahynuli při výbuchu jachty spolu se čtyřmi bodyguardy DLR a třemi členy posádky La Sireny. Přežil pouze de la Rocha a dva jeho společníci.“

Eduardo Gamboa. „Eduardo Gamboa,“ zašeptal si pro sebe Court. Fotka zmizela z obrazovky a vystřídala ji reklama na tarify mobilních operátorů, ale Gentry před sebou stále viděl tu tvář.

„Eduardo Gamboa,“ zopakoval znovu tiše. A pak dodal: „Eddie.“ Znovu zamrkal, zakryl si vousatou tvář dlaní a vzpomněl si na měsíc strávený v pekle.

LAOS, SRPEN 2000

Čtyři vojáci v zelených vojenských pláštěnkách vytáhli Američana z korby náklaďáku a v bouřce jej postrkovali po blátivé pěšině. Cestou k dřevěné chatrči jednou klopýtl: ruce a nohy v poutech ho nutily pohybovat se pomaleji, než jeho průvodci považovali za rozumné, a v dlouhém, deštěm nasáklém nemocničním županu a bosý neměl na kluzkých kamenech moc jistý krok. Jeden z Laosanů šťouchl Gentryho do zad starou puškou SKS, aby ho popohnal. Pod stříškou nad vchodem do chatrče klesl Court na kolena, ale strážci ho neurvale zvedli do vzpřímené polohy a nechali ho vrávorat, dokud neodemkli dveře. Stál, čekal a kymácel se v poryvech vichru. Konečně ho dovlekli dovnitř.

Gentry přistál na plesnivých pilinách; měl jich plná ústa. Převalil se na bok a plival je kolem sebe. Otevřel oči a snažil se zorientovat. Na podlaze vedle něj leželo složené světlemodré pyžamo; sotva je rozeznal. Větracím otvorem vysoko ve stěně nad ním sem dopadala trocha bledého světla. Rozpitý matný kužel se táhl až k místu, kde ležel Gentry, ale jinak toho z místnosti okolo něj mnoho neodhaloval.

Court neviděl skoro ani konec vlastní paže natažené na pilinách.

Gentry neodpověděl.