Kate O´Hara

TAL DER ILLUSIONEN

Copyright © 2021 by Verlagsgruppe Droemer Knaur GmbH & Co. KG,
Munich, Germany

The book has been negotiated through AVA international GmbH, Germany

www.ava-international.de

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © by Alexandra Dohse / grafikkiosk.de

Jacket Illustration © by Ildiko Neer / Trevillion Images, © akg-images,
© Underwood Archives Bridgeman Images, Mauritius Images, shutterstock.com

Translation © 2023 by Jana Pecharová

ISBN 978-80-249-5211-6

Obsah

PRVNÍ DÍL

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

DRUHÝ DÍL

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

TŘETÍ DÍL

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

ČTVRTÝ DÍL

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84

85

86

87

88

89

90

91

92

EPILOG

NOVÝ ROK

Pro H.,
lásku mého života

„Hollywood je místo,
kde ti zaplatí tisíc dolarů za jeden polibek
a padesát centů za tvou duši.“

Marilyn Monroe

„Člověk musí být životu
vždycky alespoň o jednu whisky napřed.“

Humprey Bogart

PRVNÍ DÍL

1926

1

Jako tekuté stříbro se blyštěla laguna ve světle srpku měsíce, který vycházel do hvězdami posetého nočního nebe nad ostrovem Samoa. Daleko vzadu se lámaly vlny u dlouhého oblouku korálového útesu, který chránil záliv před bouřemi a žraloky. Rozbouřené vlny táhly stříbřitě zpěněnou linii nad horizontem. Jemně jako hedvábí hladil teplý mořský vánek pobřeží a vylákal z palmových listů tiché šumění.

Pro mladého námořníka Gordona Sloana to byl sladký šepot pokušení. Příslib, kterému dávno podlehl. Jeho rozhodnutí bylo pevné. Zůstane tady na ostrově a začne nový život s tím kouzelným stvořením Hei´urou, která mu právě vtírala kokosový olej do čerstvě tetovaných zad. Proč by si měl dělat starosti s tou proklatou smlouvou s kapitánem Whiteheadem? Trojstěžník Amelia Star kotvil v přístavu Apia v suchém doku po těžkém poškození z bouře a potrvá ještě několik týdnů, než bude opraven a kapitán dá příkaz k vyplutí na cestu do Indie. Do té doby s Hei´urou všechno zorganizují, aby ho nechytilo surové komando, které kapitán jistě ve dnech před vyplutím vyšle, aby sehnalo celou posádku na palubu.

Gordon Sloan ležel nahý na látce z pestře potištěného kalika, kterou Hei´ura rozprostřela za palmovým hájem. Přes tenkou bavlnu cítil teplo, které písek za dne přijal a nastřádal. Ale to nebyla příčina vedra, které mu hnalo krev do podbřišku. Hei´ura zase jednou dostála svému jménu. V řeči Samoanů mělo její jméno dva významy, totiž „koruna z peří“, jakož i „ohnivá koruna“. A jak dobře v něm uměla svýma péřově jemnýma rukama rozpoutat oheň!

Nedokázal už dál klidně ležet. S bolestivým zasténáním se obrátil na záda a chtěl ji přitáhnout na sebe. Byla nahá jako on. Měsíční světlo podobné rtuti stékalo po jejím úchvatném těle, klouzalo jako druhá živá kůže po jejích ramenou a nádherném poprsí. Věděl, že je připravená pro něho.

„Počkej, Tau-tau,“ zašeptala a postavila dřevěnou misku s kokosovým olejem do písku.

Zasmál se zastřeným hlasem. „Tau-tau? Je to mé nové jméno?“ Tau-tau nazývali Samoané píchání, tetování, a on si dal v posledních týdnech vytetovat tucty polynéských motivů. I po oholené hlavě a tváři se mu táhly svaté symboly v modročerné barvě.

Hei´ura se usmála. „Tau-tau není dobré jméno?“ škádlila ho a posadila se na něho.

Gordon zasténal. V tom okamžiku zhaslo tajemné blyštění na laguně. Myriády hvězd na černé obloze zbledly a zmizely se srpkem měsíce za temnými mraky. I mořský vánek najednou ztratil svou mírnost. Přihnal se silný vítr a najednou mlha zahalila záliv, který ztratil veškerou tropickou nádheru a nyní hrozil ostrými útesy. Rozpršelo se.

Nezmizely však jen palmy a pobřeží, ale i Hei´ura. Nebyl na Samoa, ale na houpající se palubě prokletého Leviathanu. Nervózní syčení a šeptání půldruhého tuctu Číňanů se mísilo s hrubými kletbami a tlumenými příkazy kapitána Caldwella a jeho posádky. Dvěma Číňanům vyklouzla z ruky bedna a vedle poklopu se na prkna vysypala spousta drahocenného nefritu. Téměř okamžitě vypukl zuřivý křik. Pronikavý kapitánův hlas přerušil volání jeho mladšího bratra. Ve svitu lodní lucerny se zablýskly nože, pak padl první výstřel z revolveru, který šéfovi Číňanů utrhl půlku obličeje a vrhl ho mrtvého mezi jeho poklady nefritu.

Masakr začal.

Výstřely následovaly v rychlém sledu. Vnímal ostré detonace kulovnice, ale už nic neviděl, byl slepě vydán bitce na palubě. Cítil, že mu někdo usiluje o život, a se sténáním se schoulil. Před očima se mu rozlila lepivá černota. Něco mu teklo po obličeji, vniklo mezi rty a vlezlo mu do úst.

Vlezlo?

Se směsicí dávení a přidušeného výkřiku se Tau-tau probral ze své noční můry. Jeho vlastní jméno Gordon Sloan mu bylo už celá desetiletí cizí.

Něco mu lezlo po jazyku a zakřupalo mu mezi zuby, když bezděčně skousl. S odporem to vyplivl. A ještě než se zbavil posledního zbytku ospalosti, věděl, že kousl do prokletého švába.

„Sakra!“ vyhrkl, popadl svou protézu a hledal havěť, kterou vyplivl na kamennou podlahu své cely v kalifornském státním vězení San Quentinu.

2

Harriet Shawová, oblečená jen ve Frankově košili, kterou se nenamáhala zapnout, stála u okna. Odhrnula jen na šířku ramen sametové závěsy v královsky modré barvě. Z apartmánu tady nahoře v luxusním hotelu Fairmont, který se zvedal nad domy na milionářském pahorku Nob Hillu a zabíral celý blok mezi Mason a Powell Street, byl nádherný pohled na město, přístav a obrovský Sanfranciský záliv. Dohlédlo se až nad Sauselito a k mírným temně zeleným pahorkům Marin County na severní straně zálivu. Široký oblouk nábřeží, které se svými nesčetnými moly seshora vypadalo jako obrovská, na břeh vyplavená stonožka, se zdál být nadosah.

Ráno slibovalo, že bude jasné. Široko daleko ani stopa po mlze, která se tak často za ranního šera přihnala od Pacifiku a okamžitě zahalila město a záliv. Moře na západě a Zlatá brána se svými rozeklanými břehy byly ještě ponořeny do tmy. Parník, který právě mířil k úzkému průjezdu, se dal rozeznat jen díky pozičním světlům a lodním lucernám, ale dál na východě se už první sluneční paprsky opíraly do pravoúhlých krvavě rudých plachet dvou čínských džunek, které se svými vlečnými sítěmi lovily krevety. Spousta drobných světelných bodů na temné, ledově chladné vodě se vyjímala jako tančící roj světlušek. Označovaly malé rybářské čluny, které vyplouvaly z přístaviště nedaleko Little Italy a vydávaly se všemi směry. Lépe rozeznatelný byl jasně osvětlený elegantní člun lodivoda a dvě bárky se silnými motory, které mířily k připlouvající zaoceánské nákladní lodi, aby ji zavlekly na přidělený přístavní můstek.

Nic z toho Harriet skutečně nevnímala, když tiskla čelo na chladné okenní sklo. Stejně málo vnímala plně obsazenou lanovku, která s hlasitým rachocením a zvoněním vyšplhala po příkrém svahu a na křižovatce Sacramento a Powell Street vyplivla houf hotelových zaměstnanců. Neuplynulo ani čtyřiadvacet hodin od té doby, kdy si s Frankem padli do náruče. S jakou divokostí se milovali!

Nebylo to ani čtyřiadvacet hodin!

V ložnici za ní byla ještě tma. Frank spal hluboce a tvrdě. Spánku si oba příliš neužili. Prostě se nemohli sebe nasytit, jako by se neustále znovu chtěli ujistit, že se skutečně zase našli a že nyní všechno bude dobré.

Ale je tomu skutečně tak? Ještě před několika dny si byla Harriet sama sebou ve všem tak jistá. Jak pevně byla přesvědčená, že má svůj život pod kontrolou! Vždyť už přece nebyla malá naivka, která se bezhlavě zamilovala do odvážného zloděje ústřic a dobrodruha s rozcuchanými světlými vlasy a neskutečně modrýma očima, je matkou devatenáctiletého syna a ostřílená podnikatelka, zatím už jednačtyřicetiletá!

A teď tohle! Co udělala? Jak bylo možné, že prostě nedokázala odolat pokušení a přišla k němu včera do hotelu? Copak úplně zapomněla, co je po tom hrozném zemětřesení v roce 1906, té strašné katastrofě v mnohém směru, od sebe na dvě desetiletí vzdálilo? Žili přece v naprosto rozdílných světech, a to nejen geograficky. Frank si vybudoval život v Hollywoodu a byl šéfem Silver Screen Studios, jednoho z největších podniků mladého filmového průmyslu, který sám založil. Ona se zase se vší vášní věnovala Caldwellově dopravní společnosti s její flotilou jednatřiceti nákladních parníků a zbylých čtyř plachetnic, hrdých třístěžníků.

Její zemřelý otec Arthur vybudoval v osmdesátých letech minulého století z ničeho dopravní společnost, začal s elegantním škunerem Sansibar. Už jako dítě nedělala Harriet nic raději, než že u něho v přístavní kanceláři seděla tiše s knížkou v koutě a nasávala jako houba do sebe všechno, o čem se mluvilo. Otec ji pak taky po své mrtvici přes veškerý odpor rodiny nejen učinil svou pravou rukou, ale testamentárně ji určil za svou nástupkyni. Otcův respekt si skutečně těžce vybojovala v dlouhých trpkých letech.

Strýc Henry, otcův o osmnáct let mladší bratr, který vlastnil čtvrtinu firmy, toto rozhodnutí neakceptoval. I po otcově smrti proti ní intrikoval a skutečně dokázal špinavými triky připravit ji o většinový podíl a vytlačit ji z vedení firmy. Ale co se strýce Henryho a vedení firmy týče, ještě nepadlo poslední slovo. Boj o vedení Caldwellovy dopravní společnosti nevzdá, právě naopak. Za několik hodin se ukáže, jaké má vyhlídky porazit strýce Henryho jeho vlastními zbraněmi.

Myšlenkami se vrátila k Frankovi a otázce, jak to s nimi bude dál. Na to nenašla odpověď, a přesto necítila ke svému údivu žádnou lítost, že tu teď byla. Chtěl to snad osud, že se to tak stalo?

Ať už ji přimělo cokoliv, aby se toho odvážila, cítila se přes všechny rozumné námitky báječně a správně. A za to nemohl jen nádherný sex.

Ale co je čeká? Jaké oběti přinesou, ne, k jakým obětem budou muset být připraveni, aby jejich láska kromě příležitostného nádherného sexu měla šanci?

Harriet se bála odpovědi. Nejen Frankovy, ale i té, kterou bude muset sama najít.

3

Mříží úzkého okénka vysoko nahoře v tlusté žulové zdi pronikalo do cely mdlé světlo úplňku. Stačilo k tomu, aby Tau-tau našel, co hledal. Šváb, téměř tak velký jako jeho palec, ležel na tvrdých zádech a ještě žil. V příštím okamžiku na něho dopadla kónicky vybíhající nožní protéza a rozmáčkla ho.

Tau-tau setřel cípem vězeňské štiplavé deky ze špice protézy odporné zbytky švába, protéza, jakkoliv opotřebená a primitivní se svými koženými řemínky a rezavými přezkami, mu byla svatá. A to už něco znamenalo. Ne že by měl něco společného s náboženstvím, ani neměl sklon k sentimentálním citovým výlevům. Víru v milosrdného boha a lidský soucit mu nevyhnal San Quentin, to byla zásluha celé řady brutálních kapitánů, strojníků a jiných velitelů, kteří ho už mnoho let předtím pěstí, koncem lana nebo kliky naučili, jaké zákony v životě platí a jak bezvýznamnou roli hraje v tomto nemilosrdném univerzu. Ani by nebylo zapotřebí mnoha dalších ran osudu, které tvarovaly jeho život od marného útěku na ostrově Samoa a zbičování tehdy na palubě Amélie Star. Jeho duše byla zjizvená a z jeho srdce nezbylo víc než kus masa, které stále obtížněji pumpovalo krev v jeho opotřebovaném těle.

Jednomu člověku ale přísahal věčnou vděčnost, totiž tesaři Mitchellu Sumnerovi. Ten tehdy po nehodě na Josefině udělal pro něho všechno, aby nebyl odsouzen k životu jako bezmocný mrzák. Nepoužil na protézu jakýkoliv kus dřeva, ale drahé, avšak lehké balzové dřevo, dokonce kus nejlepší kvality, pocházející ze středu balzového kmene. Kapitán na Josefině tehdy zuřil, když se o tom dozvěděl, ale to už byla protéza hotová a on proti tomu nemohl udělat nic víc než mu strhnout náklady z jeho zbývající mzdy.

Navíc mu Sumner daroval perfektní skrýš pro peníze a jiné cennosti tím, že obě poloviny kusu dřeva vydlabal, než je dobře slepil a zatloukl hřebíky, do spodního konce vysoustruhoval závit a tam přišrouboval mnohem tenčí krátký konec. Tento dvojnásobný dar mu Tau-tau nikdy nezapomněl. Proto se při každém výročí své nehody vždycky odebral do kostela, zapálil svíčku a zamumlal pár slov díků starému Sumnerovi, který jako Ir měl vždycky na rtech nějaký žalm nebo jiný výrok z bible. I v nejhorších časech, když měl sotva pár mincí v kapse, zůstal věrný své přísaze, v nejhorším případě svíčku ukradl. Vždycky ovšem připojil i rouhavou kletbu pro kapitána, stokrát prokletého vydřiducha.

Tau-tau vytáhl zamyšleně zpod slamníku, který mu na železné palandě sloužil jako matrace, promáčklou plechovku. Pestrý nápis Batavia Gold –The World´s Finest Tobacco by vytušil jen ten, kdo věděl, že kdysi existoval. Z posledního zbytku tabáku, který dobře z poloviny nahradil sušenou trávou a plevelem z vězeňského dvora, si ukroutil cigaretu, zapálil ji a vdechoval do plic ostrý kouř.

Krátce zaváhal a naslouchal, jestli na chodbě před celami neuslyší klíčníka, pak si položil protézu přes stehna a odšrouboval spodní konec. Opatrně vysypal z dutiny svůj tajný poklad. Ale nebyly to srolované bankovky v hodnotě devíti dolarů, co bylo v protéze to nejcennější.

Ne, to, co se ani stonásobně nedalo srovnat s těmi několika dolary, kterých se přes časté pokušení po všechnu dobu nedotkl, byla dobře zašněrovaná rulička z voskového papíru, asi tak dlouhá jako cigareta levného druhu, ale nijak tlustá. Pod voskovým papírem se skrývala fotografie Číňanky a výstřižek z Napa Gazette s fotografií čerstvě provdané dcery kapitána Arthura Caldwella a poznámky, které si naškrábal na cár papíru. Po všechny ty roky chránil svůj poklad, svou odřenou protézu, tento tajný slib zlaté budoucnosti. Budoucnosti, která začne, až za pár hodin vykročí z vězeňské brány na svobodu. Neboť toto byl den, na který čekal patnáct let v pekle San Quentinu.

Dodrží slovo Georg Gillmore, s nímž sdílel pět let celu a který už byl zase dávno na svobodě, bude se vším potřebným na místě? Mělo to něco znamenat, že naposledy v návštěvní den nepřišel? Od téhle Fretky s myší tváří se dalo čekat cokoliv.

Tau-taua se zmocnil neklid a ústa mu úzkostí vyschla. Najednou se bál, že udělal kapitální chybu, když Fretku zasvětil do svého plánu a učinil ho svým komplicem. Co když si to ten patolízalský chlap rozmyslel a rozhodl se, že tu věc provede na vlastní pěst? Mohlo se stát, že si dal dohromady jedna a jedna a nějak zjistil, že jméno, které mu zamlčel, je Caldwell?

Teď se Tau-tau proklínal, že pověděl Fretce o Bobbym Flakeovi a Wilburovi Burkemu, kteří byli svědci masakru. Co když se Gillmore s nimi spojil a už dávno podojil tučnou krávu?

Vyrazil mu studený pot po těle, když dostal strach, že znovu ve svém bídném životě vsadil na špatného koně a po patnácti prokletých letech trpělivého čekání a plánování v San Quentinu zase bude stát s prázdnýma rukama.

4

Šustění hedvábných povlaků vyrušilo Harriet z jejích myšlenek. Usmála se a blaženě si povzdechla, když se Frank o chvíli později přivinul k jejím zádům a ona ucítila jeho nahé tělo ještě teplé z postele. Rukama jí vklouzl pod košili a hladil jí něžně břicho. Hlavu si položil na její rameno.

„Už jsi dlouho vzhůru?“

„Mhm, ano, už chvíli,“ řekla a přitiskla svou tvář na jeho. Lehké škrábání vousů jí nevadilo. Uklidňovalo ji, když ji tak pevně, a přece něžně objímal a cítila jeho kůži. Vzalo to hodně síly její úzkostné otázce, zda jejich společná budoucnost možná není jen romantická iluze.

„A? O čem jsi přemýšlela?“ zeptal se a políbil ji na ramena.

„Ach, o tom a onom,“ zamumlala neurčitě.

Tiše se zasmál. „A co přesně je toto a ono?“

„Nu, že se zatím blížím k padesátce…“

„Co to povídáš? Právě ti bylo jednačtyřicet! Co mám říkat já se svými sedmačtyřiceti lety?“ vpadl jí se smíchem do řeči. „Nehledě na to, co se týče toho, jak vypadáš a co vyzařuješ, ani zpola tak staré ženy se nemůžou s tebou měřit.“ A to nebylo přehnané. S vlasy černými jako havran, s lehce namodralým leskem, které jí navzdory módnímu trendu padaly s nádhernou plností na ramena, a se smaragdově zelenýma očima Harriet ještě neztratila nic ze svého uhrančivého kouzla. A totéž platilo i pro její postavu, pro celý její zjev.

Oči se jí rozzářily, ale nepřistoupila na jeho protest, pokračovala spíš střízlivě než bolestně: „… a že jsme ztratili tak strašně moc času, Franku. Přesně vzato celá dvě desetiletí.“

To zasáhlo Franka jako studená sprcha a jeho nálada naráz potemněla. Musel polknout a vzchopit se, než dokázal odpovědět. A odpověď mu nepřipadala snadná. „Což je jen moje vina. Neměl jsem pochybovat o tvé lásce jen proto, že mi od tebe nepřišel žádný dopis, když jsi byla s matkou v Bostonu,“ prohlásil, bez ohledu na to, jak hořké to pro něho bylo. „A už vůbec jsem neměl ze zraněné lásky a uražené hrdosti navázat starý vztah s Florence a vrhnout se do toho neblahého manželství. Tím jsem to udělal jen horší. Pro nás pro všechny.“

Že Florence, ve vysokém stupni těhotenství byla sama oné noci, když zemětřesení zničilo polovinu San Franciska, protože on tu noc tajně trávil s Harriet, to si bude až do smrti vyčítat. Cítil se zodpovědný za její smrt, že u ní nebyl v hodině nejvyšší nouze, když se na ni zřítil jejich dům v Octavia Street. Bylo mu jasné, že pro jeho selhání neexistuje omluva. Toto vědomí ho duševně vykolejilo. Proto tehdy bezhlavě uprchl ze San Franciska a soužený studem a pocitem viny po čtyři roky bezcílně jezdil se svou starou dodávkou, projektorem a půl tuctem krátkých němých filmů po provinčních městech a vesnicích amerického západu, dokud jednoho horkého letního dne roku 1910 neskončil na úpatí Santa Monica Mountains v Hollywoodu, zaprášeném, ospalém hnízdě s pěti sty obyvateli, v baru hotelu Hollywood, kde se seznámil s Vergilem Hallem, kameramanem malé filmové firmy, a spontánně přistoupil na jeho ztřeštěnou nabídku, aby pracoval pro Centurio Film Company z Philadelphie a nechal se zasvětit do řemesla filmování. Ach, jak postrádal svého starého přítele Vergila!

„Ne, tak to není,“ odporovala Harriet klidně a konejšivě položila své ruce na jeho. „Já na tom mám stejnou vinu, takže se déle netrap výčitkami. K čemu by to bylo, kdybychom navzájem vyvažovali svá opomenutí a chyby! Dostali jsme druhou šanci, není to tak?“

„Ano, dostali. A taky ji využijeme!“

„Ale jak to půjde dál, Franku?“ zeptala se. „Můj život se odehrává tady v San Francisku, mám tu plné ruce práce s tím, abych se ubránila strýci Henrymu a získala zpátky kontrolu nad rejdařstvím.“

„Což se ti určitě podaří, možná dokonce už dnes, po tvém setkání s bratry Andersonovými. S jejich šestnácti procenty budeš zase mít většinu ve firmě. Jsem si jistý, že to dokážeš, tvůj plán je prostě příliš dobrý. Museli by být opravdu hloupí, kdyby nepřistoupili na tvou nabídku,“ řekl Frank a pohledem sledoval citronově žlutý dvouplošník, který se objevil nad domy severně od Nob Hillu, letěl obloukem nad přístavní čtvrť, obrátil se a zmizel směrem na Oakland.

„Ano, věřím tomu, ale to ještě zdaleka neznamená, že to skutečně prodají mně,“ namítla. „Už dost často se obchody, které se zdály být v suchu, ještě v poslední chvíli zvrtly. A i když mi Andersonovi své podíly prodají, může to pro mě být ještě dlouho drsné počasí s vysokými vlnami.“

Frank se suše zasmál. „Tím popisuješ přesně to, co mě čeká v Hollywoodu. Bude to proklatě tvrdý boj, když mám své partnery přesvědčit o tom, že němý film už končí a budoucnost patří zvukovému filmu.“

„Jsi si tím tak jistý?“ zeptala se.

„Absolutně! Vidět a slyšet, zvuk a obraz prostě patří k sobě, Harriet. Pantomima herců a vysvětlující mezititulky, které pomáhají pochopit děj, jsou v nejlepším případě berle. Odporuje to zásadně lidským smyslům a přirozené formě znázornění děje. Jinak by se přece taky divadelní kusy uváděly němé.“

„Tedy co jsem v poslední době viděla, to na mě udělalo velký dojem, obzvlášť zfilmování Elliotova románu,“ podotkla plná hrdosti na svého „malého bratříčka“, kterému už zatím bylo dvaatřicet let, udělal si jméno jako autor románů a už mnoho let žil v Paříži, kde jeho sexuální zaměření vzbuzovalo menší pozornost. Chyběl jí.

Nevyhnutelně musela pomyslet na Ashley. Její sestra, o čtrnáct let mladší, odešla před čtyřmi roky do Hollywoodu a upsala se herectví. Nu ano, svou štíhlou postavou, panenkovskou tváří a medově světlými vlasy k tomu měla alespoň vnějškově předpoklady. A na ctižádosti jí taky nechybělo. Hloupé jen bylo, že se ke své první roli chtěla dostat vydíráním Franka. K tomu chtěla použít jejich staré milostné dopisy, které si Harriet schovala a které Ashley našla a ukradla. To bylo hodně ošklivé. Co se jejího talentu jako herečky týče, ukázal se spíš skromný podle těch třech čtyřech bezvýznamných vedlejších rolí ve fraškách, které Harriet nezajímaly. Ale možná taky byla jen příliš kritická.

Bylo toho bohužel hodně, co její sestru a ji dělilo, a přiznat si to bylo bolestné. Mnohdy ji trápily výčitky svědomí, že jako starší tak zanedbávala kontakt s Ashley. Mrzelo ji, že si s ní tak málo rozumí a že ještě nenašla cestu, jak s ní navázat sestersky srdečný vztah. Ostatně to asi nebyla jen její vina. Ashley to se svou arogancí a domýšlivostí skutečně nikomu neusnadňovala. Její vypočítavý způsob byl prostě příliš zraňující. A kdy se Ashley naposledy u ní ohlásila? Vzpomněla si na ni, jen když naléhavě potřebovala peníze pro nějaký filmový projekt. V moudré předvídavosti otec v závěti ustanovil, že Ashley bude smět disponovat se svým zděděným desetiprocentním podílem ve firmě teprve po dovršení sedmadvaceti let. To Ashley ovšem neodradilo a vymámila z ní zálohu čtyři sta tisíc dolarů. Harriet litovala, že se k tomu dala přemluvit, ale Ashley ji tolik prosila. Navíc ji provokovala tím, že jí předhodila, že je teď „díky“ Jordanově smrti jednou z nejbohatších žen Kalifornie, takže nakonec nemohla jinak a vyhověla jí.

„Neslyšel jsi v poslední době něco o mé sestře?“ zeptala se. „Nepotkal jsi ji? Už se tak dlouho u mě neohlásila. I když to ovšem není nic nového.“ V myšlenkách k tomu dodala: nemusí to být špatné znamení. Přinejmenším to znamená, že už zase nepotřebuje peníze! „Ale přece jen bych ráda věděla, jak se jí daří.“

Frank váhal. V posledních měsících potkal Harrietinu sestru víckrát, vždycky s jinými muži a většinou dost opilou. Ale přílišné pití alkoholu se týkalo většiny lidí, kteří v Hollywoodu stáli před nebo za kamerou, včetně jeho. „Já jenom vím, že nastoupila do nějakého projektu Grand Horizon Pictures. Má jít o nějaký historický kostýmní film. Slyšel jsem, že se podílí značným příspěvkem na produkci.“

Harriet protáhla obličej. „Ne zcela bez mého přičinění, upřímně řečeno. Musela jsem jí vyplatit část jejího dědictví. Doufám, že neudělala chybu. Je to studio solidní?“

„Grand Horizon Pictures? Nu, většinou produkují dost dobrou zábavu,“ odpověděl diplomaticky. Ve skutečnosti patřila ta firma k těm, které pracovaly v odlehlých a špatně vybavených studiích v zadních dvorech, daleko od centra města. B-filmy pro úvodní program před představením v provincii, to bylo to nejlepší, co se z těchto studií dostalo do kin.

„Má Ashley šanci, pokud se skutečně prosadí zvukový film?“ zeptala se Harriet. „Buď upřímný.“

Pokrčil rameny. „Kdo to může vědět? Ani u svých současných hvězd bych nedal ruku do ohně za to, že dokážou skok do nové doby. Co se tvé sestry týče, tak se obávám, že její nadání nestačí na její vlastní nároky. A její hlas… nu ano…“ Nechal větu otevřenou, koneckonců Harriet věděla, že Ashley šumluje a má snobsky nedbalou výslovnost.

Harriet si povzdechla. „Takže je pro ni vhodnější němý film. A jak je to se zvukovým filmem?“

„Podrobně jsem se informoval a Warner Brothers nejsou jediní, kteří se zaobírají touto novou technikou. Příští rok uveřejní The Jazz Singer a jsem přesvědčený, že lidi budou nadšení a budou požadovat ještě víc filmů tohoto druhu.“

„Ale tvoji obchodní partneři to vidí jinak, pokud jsem ti správně rozuměla,“ řekla, jemně se vymanila z jeho objetí a obrátila se k němu. Světlé kudrnaté vlasy, které mu v průběhu let trochu ztmavly, měl divoce rozcuchané, což mu společně s bledou jizvou vlevo na čele dodávalo trochu zpustlý výraz. To mu však neubralo na přitažlivosti. V jeho modrých očích se člověk mohl snadno ztratit.

Frank protáhl obličej. „To je bohužel pravda.“

„To znamená, že tě čeká nejen hodně přesvědčování, ale pak i hodně práce, abys své studio vybavil novou technikou.“

„I s tím jsi trefila hřebík na hlavičku,“ připustil. Harriet se dotkla bolavého bodu, a ještě než mohl změnit téma, formulovala už otázku, která z toho vyplývala.

„Jak to tedy má s námi jít dál, když já tady bůhvíjak dlouho budu bojovat s Henrym a ty budeš vězet až po uši v problémech s novou a jistě komplikovanou technikou? Co pak zbude pro nás?“ V jejím pohledu byla stísněnost, téměř strach.

Zmučeně se usmál a položil jí ruce na ramena. „Upřímně řečeno, já to nevím, Harriet. Co ale vím jistě, je to, že tě miluju a že nějak najdeme cestu, jak překonat tuhle obtížnou dobu. A musíme být přirozeně hodně trpěliví.“

Dlouho mu pátravě hleděla do očí, pak přikývla a přinutila se k úsměvu. „Ano, jinou volbu než z toho udělat to nejlepší zřejmě nemáme.“

„A to uděláme, to ti slibuju.“

„Dobře, a jak to bude s Adrianem?“

„Co by s ním mělo být? Nemluvili jsme už o tom včera?“ zeptal se trochu zmateně. Adrian byl jejich společný, nyní už devatenáctiletý syn, o jehož existenci mnoho let vůbec nevěděl. Krátce nato, když tehdy bezhlavě uprchl ze San Franciska, Harriet zjistila, že je těhotná. Jordan Shaw, její dlouholetý ctitel a syn bankéře, se s ní okamžitě oženil, a tím zabránil skandálu. Jordan před několika lety zemřel na malárii, kterou onemocněl v Egyptě při jedné z četných archeologických výprav.

„Já vím, že se Adrian s tebou smířil a že pro něho hodně znamená, jak ses v posledních letech tajně zajímal o jeho život. Ale on Jordana přímo zbožňoval a jsou to teprve čtyři roky, co Jordan zemřel. To, co bylo mezi mnou a tebou, by mohlo otevřít staré rány,“ mínila s obavami. „Kdy mu to tedy řekneme?“

Frank pokrčil rameny. „Však on se najde správný okamžik, nechme tomu volný průběh, Harriet. Vždyť už není malé dítě.“

„Takže si to ještě chvíli necháme pro sebe, i když mi je proti mysli mít před ním tajnosti tohoto druhu,“ povzdechla si a změnila téma. „Pověz, jak dlouho vlastně můžeš zůstat?“

„Jen pár dní,“ odpověděl a pokusil se hořkou pravdu proměnit v žert, když pokračoval: „Ohniska požáru v mém studiu doutnají, nemůžu v tomto okamžiku riskovat, že dojde k výbuchu.“

„Pak bychom měli využít drahocenný čas.“

„Pro časnou snídani?“ nadhodil škádlivě.

„Myslím, že to může chvíli počkat. Ještě nemám tu správnou chuť.“

„A na co máš chuť?“

Svůdně se usmála, zatímco její ruka mu hladila hruď. „Na totéž co ty, jak cítím,“ zašeptala a druhou rukou si stáhla košili z ramen.

Frank vzal její tvář do dlaní a líbal ji. Aniž od sebe odtrhli rty, pohybovali se směrem k rozválené posteli.

Telefon na nočním stolku zazvonil dřív, než na ni stačili klesnout. Harriet energicky zavrtěla hlavou.

Frank byl v pokušení ignorovat zvonění, ale pak ji jemně, ale přesto důrazně odstrčil od sebe. „Je mi líto, lásko, ale tohle musí být něco důležitého!“ vyhrkl. „Jen tři lidé vědí, kde jsem. Prosím promiň, ale musím to zvednout.“

„No dobrá,“ povzdechla si, ušklíbla se a posadila se na hranu postele. „Ale vezmi to zkrátka. Nechceš přece, abych ztratila zájem, že?“

„Proboha ne!“ ujišťoval ji, rychle ji ještě políbil a zvedl z dvojité vidlice masivní mosaznou rukojeť porcelánového sluchátka v barvě slonoviny.

„Pan Maynard?“

„Ano, prosím.“

„Tady Roswell, pane, noční manažer. Prosím mnohokrát za prominutí, že vás ruším v tuto časnou ranní dobu,“ spustil muž dole v recepci slyšitelně sklíčeně. „Ale mám tu volajícího, pane, je z Los Angeles. Je velmi tvrdohlavý, mírně řečeno, trvá na tom, aby byl neprodleně s vámi spojen. Všechny mé pokusy mu…“

„Jeho jméno?“ přerušil ho Frank a vrhl na Harriet úpěnlivý pohled, když viděl v jejích očích zklamání.

„Je to jistý Tony Russo, který vás…“

Opět nenechal Frank nočního manažera domluvit. „Spojte ho!“ Tony Russo byl už léta šéf jeho tiskového a PR oddělení. Přesně vzato byl mnohem víc než to. Byl nenahraditelný hasič, když šlo o ohniska, která sice neměla nic společného s ohněm, ale mohla mít stejně zničující následky.

Harriet ještě chvíli zůstala sedět na kraji postele, pak vstala a odebrala se do koupelny. Erotické kouzlo pominulo. Frank napjatě čekal na spojení – a Tonyho Jobovu zvěst. Že ho čeká špatná zpráva, bylo zřejmé. Po kliknutí ve vedení následoval atmosférický šum a praskání. Pak toto rušivé šumění, které stále ještě trápilo mnohé dálkové hovory, překryl nedefinovatelný hluk. Frank slyšel hudbu, smích a divokou změť hlasů, vypadalo to na nějakou divokou párty.

„Tony?… Haló, Tony?“

„Jste tam, šéfe?… Slyšíte mě?“

Jen slabě se prosazoval jeho hlas proti hlasité kulise a statickému rušení, ale byl to jednoznačně Tony Russo. „Ne moc dobře. Odkud pro všechno na světě voláte, Tony? Z nějaké oslavy, která se vymkla kontrole?“

„… vepředu v ulici…,“ zaznělo ve sluchátku v hotelu Fairmont, vzdáleném dobře pět set mil.

„Nerozumím ani slovo, Tony! Odkud voláte?“

Místo odpovědi slyšel Frank vydatné praskání, které přehlušilo všechny ostatní zvuky v pozadí, pak opět zazněl Tonyho hlas, tentokrát jakžtakž srozumitelný. „Jsem vepředu v baru Hell´s Gate, šéfe. Je mi líto, že je tu takový hluk, ale tady stále ještě slaví tvrdé jádro nějaké flapperské svatby a nikoho nezajímá, že vám potřebuju nutně zavolat. A telefonní budka tady v téhle kůlně není.“

„Přiznejte, že jste až doteď seděl u pokeru!“ Tony rád navštěvoval Hell´s Gate, kde v zadním pokoji pravidelně hráli poker zámožní magnáti z filmové branže a ropného průmyslu a kde získával důležité informace.

„Já vím, šéfe, měl bych vědět, kdy mám skončit a neměl bych se tak nesobecky dřít pro firmu,“ posmíval se Tony. „Ale můžete mi později za to ještě poděkovat, že jsem v noci udělal kolečko po putykách, které vyhledávají naše hvězdy a hvězdičky, až jsem nakonec skončil tady.“

„Nesobeckost patří bezpochyby k vašim vynikajícím charakterovým přednostem,“ poznamenal Frank. „Ale teď už vyrukujte s tím, co hoří!“

„Šustí to řádně v divokém křoví edenu, šéfe.“

Frank se neradostně usmál. V jejich branži, kde se to cyniky jen hemžilo, používali mnozí eden jako synonymum pro Hollywood a filmový průmysl. Přičemž přirozeně nemysleli ráj nevinnosti, ale eden po hříšném pádu.

„A co přesně se děje v našem hříšném edenu?“

„Pár hladových hadů, kteří se dosud drželi v úkrytu, vylézá z křoví, aby využili hodinu přízně. A jed těchhle zmijí je připravený pro vás, šéfe!“

5

Starý vlečný člun, který držel pohromadě už jen díky rzi a tvrdě spečenému pobřežnímu bahnu, našel místo svého posledního odpočinku už v roce zemětřesení v písečném zálivu na severní straně San Franciska. Úzké molo, o které se opíral nakloněným bokem jako opilec, bylo zpola propadlé, a stejně vetchá byla i lana, která člun kdysi držela.

Jasné ranní slunce padalo okénkem v zchátralé stěně kabiny. Byla to poslední kabina z kdysi tří levných příbytků, na které byl zrezivělý vlečný člun pro uhlí a štěrk před dvaceti lety přeměněn. Obě přední kabiny se už dávno zřítily.

Chladný průvan, který pronikal mezi prkny, probudil Georga Gillmora ze spaní. Probral se s chlupatým jazykem a pořádnou bolestí hlavy. Když otevřel oči, zasáhl ho dovnitř pronikající sluneční svit jako světlo reflektorů. Se zaklením zavřel oči a obrátil se na druhý bok. Přitom rukou narazil na měkkou teplou překážku.

Zarazil se, sedl si a odhodil tlustou deku stranou. Při pohledu na nahé chlapecké tělo na své matraci zaraženě zamžikal. Na okamžik měl v hlavě prázdno, vzápětí se objevila s nechutí jako koktavě nastartovaný motor vzpomínka. Ovšem, zase jednou si vzal do postele Shenmi. Čert ví, proč vždycky padl na tuhle čínskou děvku. Dobře, byla mladá a levná, za půl dolaru na noc, ale nemohla nabídnout nic z ženských půvabů. Byla rovná jako žehlicí prkno a mohla se klidně vydávat za kluka. Taky si ji bral jen zezadu nebo si ho nechal vykouřit, a to mu mohlo být jedno, jestli má cecky nebo ne.

Přesto ho vždycky potom pokaždé rozzuřilo, že se prostě tohohle typu děvky nezbavil. A pak se taky ještě jmenovala Shenmi, což v řeči Číňanů údajně znamená „boží tajemství“. Zřejmě proklatě dobře střežené tajemství, možná nejlepší na světě. Ach co, špatný vtip!

S odporem ji vzbudil kopancem. „Dělej, probuď se! Hejbni svou kostnatou prdelí, slyšelas? Padej odtud! Vezmi si svý krámy a zmiz!“

Beze slova protestu mladá Číňanka vyskočila, oblékla se a nastavila ruku. „Půldolar!“ sykla pak, když nereagoval. Její rty se usmívaly, ale tmavé oči hleděly tvrdě a chladně.

Nejraději by ji ze svého člunu vyhnal bez placení, ale to si nemohl dovolit. Z toho by byly mrzutosti, a to bylo to poslední, co teď mohl potřebovat. Čínská zátoka, kde měly své přístaviště džunky lovců krevet a kde se zvedaly nad vodou chýše šikmookáčů na kůlech, byly vzdálené jen co by kamenem dohodil. Dnem i nocí pronikal odtud rybí pach mezerami v jeho prkenné stěně, ale tohle místo bylo ideální úkryt a tehdy ho dostal levně, navíc v ceně byla ještě i polorozbořená kůlna vedle mola. V současné době v ní neskrýval kradené zboží ani pašovaný alkohol, ale zelenožlutě nalakované taxi, které minulou noc ukradl v Oaklandu.

„Půldolar! Deset centů by ti mělo stačit. Měl bych tě poslat k čertu,“ zavrčel, ale sáhl do portmonky a hodil jí půldolar, který zachytila ve vzduchu. Téměř nehlučně vyklouzla z kabiny a z člunu.

Gillmore ji obdařil ještě mrzutou kletbou, která vlastně patřila víc jemu než jí. Půldolar, jakkoliv malý to byl obnos, by v současném odlivu v portmonce vůbec neměl vydat. Naštěstí v uplynulých dnech už obstaral všechno, co potřeboval pro Tau-taua.

Rychle se oblékl, protože mu byla zima. Pak jeho pohled padl na láhev brandy. Byla poslední, která ještě zbyla, a schoval ji pro Tau-taua. V blízké nálevně se dostala levná načerno pálená kořalka, něco pro skutečně nejvyšší nouzi, když si nemohl dopřát nic alespoň trochu pořádného. Ale proč by měl Tau-tau dostat celou brandy? Dva tři pořádné doušky tam ještě pro něho byly. Ty si teď dopřál, aby se zbavil odporné chuti v ústech a úporné bolesti hlavy. Potom se rozhodl zatopit, nachystal třísky a uhlí. Plechovka plná kerosinu se postarala, aby oheň rychle vzplál.

Přitáhl si třínožku ke kamnům, dopřál si další doušek z láhve a mnul si v horku, které kamna vyzařovala, studené ruce. A teprve pak si skutečně uvědomil, že tohle je den, na který už půldruhého roku čeká.

Za pár hodin bude Tau-tau propuštěn. Muž, s nímž sdílel pět let v San Quentinu celu a pod jehož ochranou byl. Vzpomínka na cenu, kterou za tuhle ochranu musel platit, mu způsobila nevolnost. Rychle spláchl kyselou chuť dalším douškem brandy.

Gillmore se nutil nemyslet na odporné obrazy minulosti spojené nejen s Tau-tauem. Ze svých dvaatřiceti let strávil za mřížemi jedenáct. V sedmnácti ukradl mizerných sedmaosmdesát dolarů, což znamenalo konec jeho učení na účetního a začátek jeho mizerné dráhy malého kriminálníka. Neosvědčil se ani jako falšovatel šeku a zaplatil za to novým vězením. A stejně málo se mu podařilo vloupání. Proklatá služka ho přistihla přímo při činu, a když chtěl uprchnout, přetáhla ho svícnem. Neúspěšné vloupání mu vyneslo těch pět let v San Quentinu, ale s Tau-tauem taky znamenalo šanci jeho života.

Ano, teď přišla jeho hodina. Odpoledne Tau-tau konečně vyrukuje s rozhodující informací, kterou mu dosud zamlčoval. Ta byla klíčem ke všemu, k tisícům dolarů. Tento klíč k bohatství Tau-tauovi ukradne!

6

Frank zbledl a křečovitě sevřel sluchátko. Spojení bylo stále ještě rušeno šuměním a praskáním, ale alespoň se utišil hluk z párty v pozadí. „Jste si tím naprosto jistý, Tony?“ vyhrkl. Současně věděl, že si tu otázku mohl ušetřit. Tony doslova slyšel trávu růst. Navíc by mu nevolal uprostřed pokeru, kdyby neměl svou informaci ze spolehlivého zdroje.

„To mi přihrál Patterson, šéfe.“

„Ten co píše pro Los Angeles Examiner?“ Tento list patřil k impériu Randolpha Hearsta, a Terence Patterson měl v novinách svůj vlastní sloupek, ovšem ne jako sběratel drbů, ale věnoval se ekonomice. Svými informacemi, které většinou vhodně zaobalil jako otázku nebo deklaroval jako nepotvrzenou zprávu, dostal už mnohou firmu do finančních problémů, ale taky mnohdy napomohl ke zvýšení akcií.

„Přesně ten, šéfe,“ potvrdil Tony.

„Ale odkud to může vědět? Od Holbrooka nebo Kirklanda určitě ne, ti dokážou mlčet. A Wells Fargo jako naše domácí banka by měla mít stejně malý zájem na tom, aby se někdo dopředu o tom setkání dozvěděl, a už vůbec ne někdo jako Patterson.“

„Na tom něco je,“ odvětil Tony, „jenom ti tři mušketýři nepočítali s Pattersonovou švagrovou Joslyn. Ta sedí v předpokoji tlustého Rutherforda, přepojovala Kirklandův hovor k němu a hned nezavěsila, ale poslechla si to. Banka má velké zisky s lidmi od filmu a od nafty, ale zvýšení platu chudák Joslyn už léta neviděla. A pak zřejmě přijde Patterson příležitostně s dobročinným příspěvkem, může si to dovolit, má bohatý výdajový účet. Možná bysme měli panu Hearstovi při té příležitosti vyjádřit náš dík pohlednicí.“

Frank byl příliš zděšený, aby na tu poznámku přistoupil. „A odkud to všechno máte? Sedí snad Patterson s vámi u pokeru?“

„Zcela správně, šéfe. Ten dobrák měl dnes, budiž děkováno prozřetelnosti, opravdovou smůlu. Doslova jsme ho stáhli z kalhot. Protože ale nechtěl opustit svý místo, tak mi o přestávce na záchodě prodal tu informaci, aby mohl zůstat ve hře. Levný to nebylo, to vám říkám rovnou, šéfe.“

„To mě teď nezajímá! Tu hořkou pilulku si schovejte na později!“ vpadl mu Frank do řeči. Překonal šok, zcela se teď soustředil jen na otázku, jak má odvrátit nebezpečí. „Takže se tedy chtějí sejít. Kdy a kde?“

„Už dnes večer,“ řekl Tony, ale při všech atmosférických poruchách mu bylo sotva rozumět, musel Frankovi dvakrát zopakovat informaci. „Domluvili se na Plaze v půl sedmé dnes večer.“

„Proklatě!“

„Ano, to tam bude ještě hodně prázdno. Většina lidí v Hollywoodu přece v tu dobu teprve vstává z postele a uvažuje, kde by měli strávit noc,“ řekl Tony. „Rutherford má zřejmě později povinnosti v Los Angeles Country Clubu, tam se sejde smetánka zdejšího ropného průmyslu na dobročinné slavnosti, Kirkland ale trval na tom, aby se sešli ještě s Holbrookem, protože zítra zase musí do New Yorku.“

„Proklatě!“ opakoval Frank, sevřel levou ruku v pěst a bušil s ní do polstrované části postele. Jeho obchodní partneři chystali něco proti němu. Železnicí by nikdy nedorazil včas do Hollywoodu, nehledě na to, že přímo tam nebylo žádné nádraží. Mohlo se vystoupit teprve v Downtownu Los Angeles a pak to byl taxíkem ještě hodný kus cesty až nahoru do Hollywoodu. Navíc, jak mu prozradil rychlý pohled na hodinky, ranní vlak na jih už před dvaceti minutami opustil San Francisko a příštím vlakem, který odjíždí v poledne, by dorazil do Los Angeles až dlouho po setmění. Mohl by se pokusit pronajmout si rychlý vůz, vydat z něho všechno a doufat, že zvládne těch téměř šest set mil bez nehody. Což by se při nezpevněných venkovských cestách plných děr rovnalo téměř zázraku. Úseky s pevným asfaltovým povrchem byly na této prašné trase dosud tak vzácné jako perly v ústřicích. Ale i kdyby takovou pekelnou jízdu zázrakem ve zdraví přečkal, nebylo jisté, jestli by to ještě zavčas dokázal do Plazy.

„Poslechněte, šéfe, mám pár nápadů, jak těm třem mušketýrům plivnu do polívky, a postarám se, aby z toho dnešního setkání nic nebylo. Pak budete mít dost času se vrátit a jít jim osobně po krku.“

„A jaké jsou to nápady?“

„Například by mohlo dojít k politováníhodné nehodě, sotva Rutherford sedne do vozu,“ navrhoval Tony. „To by se dalo rychle a bez problémů zinscenovat. Znám pár nezaměstnaných kaskadérů, co to dokážou čistě a bez velkého vyptávání. Nejlépe s dvěma starými kraksnami, které vezmou Rutherfordův cadillac do kleští a pěkně ho zdrží. Nic okázalýho, šéfe, ale solidní bouračka se škodami na plechu a divokou hádkou o otázce viny. Než se policie postará o klid, mohlo by být pro Rutherforda pro schůzku v Plaze příliš pozdě, když má v plánu další důležitý setkání. To by snad šlo, ale umím si taky představit…“

Frankovi se najednou vynořila vzpomínka, která mu okamžitě vnukla záchranný plán. „Počkejte! Zatím nic nepodnikejte!“ zvolal. „Možná nebudu v téhle věci potřebovat váš organizační talent. Jděte domů a dopřejte si pár hodin spánku. Zavolám vám, když budu vědět, jestli mám tu věc pod kontrolou, a pokud ne, pořád ještě bude dost času vrátit se k vašemu návrhu.“

„Jak myslíte, šéfe.“

Frank zavěsil a hned nato požádal manažera hotelu, aby ho spojil s detektivem Georgem Cutterem. Měl svou kancelář i byt v Market Street. „Zkuste to nejdřív s jeho soukromým číslem.“

„Jak si přejete, pane Maynarde.“

Frank zavěsil a pohlédl naproti ke koupelně. Dveře byly zavřené, slyšel sprchu. Krátce pomyslel na to, že půjde k Harriet, ale pokud Cutter přijme hovor, bude muset přece hned zase k telefonu. Proto šel naproti do prostorného obývacího pokoje, rozhrnul závěsy, nalil si z domácího baru whisky a pořádně si přihnul. V prázdném žaludku hned pocítil účinek. Nebesa, po této Jobově zvěsti to potřeboval! Teď všechno záviselo na Cutterovi. Pokud mu někdo může pomoct, pak jedině on. Na něho je spolehnutí. Rozumí svému řemeslu a má širokou síť užitečných kontaktů. Je jako Tony Russo, i když jiným způsobem. Právě když chtěl Frank sáhnout po cigaretě, zazvonil telefon.

„Váš hovor s panem Cutterem, pane. Spojím vás.“

„Děkuji.“ Krátce se ozvalo kliknutí, pak měl na lince soukromého detektiva. „Pan Cutter?“

„Co pro vás mohu udělat, pane Maynarde?“ Cutter nemarnil ani vteřinu zdvořilostními frázemi. Nic nenaznačovalo, že by byl vzhledem k časnému telefonátu překvapený nebo dokonce rozmrzelý.

Ani Frank se nezdržoval dlouhým vysvětlováním. „Musím být dnes večer v šest v Hollywoodu. Můžete sehnat někoho, kdo vlastní letadlo a zavčas by mě dovezl k mé schůzce? Výdaje nehrají roli.“

Cutterova odpověď na sebe nechala chvíli čekat. Pak řekl prostě: „To by se mohlo dát zařídit.“

Frank se nadechl a odkašlal si, protože mu to, co měl v úmyslu teď říct, bylo trochu trapné. Přece jen ještě nikdy neseděl v letadle, a pokud se odhodlá k tomuto pochybnému způsobu dopravy, pak jen za jistých předpokladů. „Já ale při tom nemyslím na tyhle létající bedny z tenkých lišt a s látkou potaženými křídly, ale na solidní stroj se zkušeným pilotem.“

„To já taky, pane Maynarde,“ ujistil ho Cutter suše, požádal o číslo Frankova pokoje a slíbil, že mu do půl hodiny sdělí, co dokázal zařídit.

Frank si ještě jednou pořádně lokl whisky, sáhl po zelené krabičce s britskými cigaretami Woodbine a jednu si strčil do úst. Měl rád lehký pocit závratě, která se ho zmocnila při prvním hlubokém vdechnutí. Že si byl Cutter tak jistý, že mu obstará solidní stroj a zkušeného pilota, ztlumilo jeho zlost. Tihle takzvaní partneři můžou vymyslet, co chtějí – on je rozhodně ještě ve hře! Netrvalo ani dvacet minut a Cutter zavolal zpátky. „Za půldruhé hodiny jste ve vzduchu, pane Maynarde,“ oznámil. „Máte po ruce něco na psaní? Váš pilot se jmenuje Doug Collins, nalétal víc než tisíc hodin. Jeho stroj je Junkers-Larsen s uzavřenou kabinou, je to dolnokřídlý letoun vyrobený v Mineole ve státě New York a je jedním z celokovových letadel. Rychlost sedmdesát až osmdesát mil za hodinu, ale to přirozeně závisí na větru a počasí,“ odříkával Cutter. „Dosah kolem sedmi set mil, mezipřistání k tankování tedy nebude nutné, pokud vás nepostihne silný protivítr. Collins vás očekává v devět venku na Mills Field.“

„Kde je to?“

„V San Mateo, přímo u zálivu, asi třináct mil za městem. Letiště se právě buduje, zatím je tam převážně farmářská půda. Oficiální otevření je určeno na polovinu příštího roku. Mám vám vyřídit, že start při nedostatku válcované dráhy může být trochu kodrcavý.“

Frank protáhl obličej. „Pokud je to to nejhorší, co mě dnes čeká, nechci si stěžovat,“ podotkl, nato krátce s Cutterem domluvil platbu a zavěsil.

„Kolik času nám ještě zbývá?“

Obrátil se. Harriet stála v bílém plyšovém koupacím plášti, ještě s mokrými vlasy ve dveřích do ložnice. Jak dlouho se tam už opírala o dveřní rám? Pohled na ni ho zabolel a zlost na jeho obchodní partnery se se vší hořkostí vrátila.

Pohlédl na ni úpěnlivě. „Právě tolik, abychom si dole spolu ještě vypili kávu. Je mi to strašně líto, ale musím být za každou cenu dnes večer v Hollywoodu. Chystá se tam něco jako palácový převrat,“ informoval ji stísněně. „Cutter sehnal letadlo a dobrého pilota, který mě tam ještě včas dopraví. V devět musím být na letišti, třináct mil za městem.“ Ale předtím musí ještě situaci probrat s Tonym Russo.

Statečně se usmívala. „Dovezu tě tam.“ Přistoupila k němu, vzala mu cigaretu z úst a zhluboka z ní potáhla, než mu ji zase vrátila mezi rty. Krátce zaklonila hlavu a vyfoukla kouř ke stropu bohatě zdobenému štukem, pak na něho stísněně pohlédla. „Bude to teď vždycky takhle, Franku? Krátké prchavé setkání plné vášně a mezi tím dlouhé odloučení? Jako tajná pletka?“

7

Pilot zamával křídly, přeletěl s řvoucím motorem nad Harriet a udělal příkrou pravotočivou zatáčku. Harriet ještě jednou zamávala letadlu, i když předpokládala, že Frank ji tady dole na hrubě zplanýrovaném poli nemůže vidět. Jako obrovský pták se stříbrnými křídly stoupalo letadlo nad temně modrým zálivem San Mateo k nebi a zmizelo směrem na jih. Harriet si setřela slzy z koutků očí, usedla do svého packardu a jela zpátky do San Franciska.

O dvacet minut později dorazila k západnímu předměstí a zabočila do Vallejo Street, která protínala město ze západu na východ a končila dole v přístavu u stejnojmenného mola, kde měla své sídlo a kancelář Caldwellova dopravní společnost – respektive měla po celá desetiletí a jak doufala zase brzy bude mít. Harrietina ústa ztvrdla, když její vůz vyjel po Russian Hillu, kde v nádherné vile bydlel strýc Henry.

Energicky přidala plyn, aby měla tuto čtvrť za sebou. Poté se spontánně rozhodla, odbočila doleva a vyjela nahoru na Telegraph Hill. Tam vystoupila, posadila se na zbytek staré zdi a zapálila si cigaretu. Během jejího dětství tady, na nejvyšším bodě San Franciska, stál semafor, stožár z těžkých nosníků s dvěma pohyblivými signálními rameny. Podle těchto ramen mohli obyvatelé města, především kupci a rejdaři zjistit, která loď právě vplouvá do zálivu. Zavedení elektrického telegrafování nakonec uloupilo pahorku jeho dlouholetý obchodní význam. Co si však Telegraph Hill po všechnu dobu uchoval, bylo, že odtud seshora byl nádherný výhled přes město a mořskou úžinu Zlatou bránu.

Bylo to hloupé, že ji Frankův nečekaný odjezd tak rozhodil. Co to jen do ní vjelo, že reagovala tak přecitlivěle? Věděla přece, že má spoustu povinností a teď navíc musí bojovat o budoucnost svého studia. Není to zkrátka bohatý soukromník, jako byl její muž. Ten si mohl rozdělit dny podle své chuti a nálady. Ostatně ho to neodradilo od toho, aby se téměř každý rok téměř přes čtyři měsíce věnoval archeologickým vykopávkám.

Ne, nesmí teď být netrpělivá, a už vůbec nemůže očekávat příliš, ať je její touha sebevětší. Čekala dvacet let, i když si toho nebyla vždycky vědoma nebo si to nechtěla přiznat. Nutit do něčeho Franka nebo si dokonce klást požadavky, to by skončilo jen novým zklamáním.

Rozhodnutá už nikdy od osudu neočekávat víc, než byl ochoten jí dát, zamáčkla cigaretu. Do schůzky s bratry Andersonovými měla spoustu času, a tak se rozhodla ještě zajet dolů k přístavu a do své kanceláře.

Harriet milovala přístav nadevše, a to už od dětství. Tady vyrůstala, s pachem téru a čerstvé barvy, mořských řas, koudele a mokrých šňůr, s pachem obilí, uhlí a exotického koření, dřeva, jídla z veřejných kuchyní a hostinců a spousty dalšího. Stejně důvěrně znala nesčetné zvuky přístavu pulzujícího dnem a nocí, bzučící kladkostroje a vrzání lodních stožárů a ráhen, údery uvolněných lan a plachet a zpěv větru v lanoví plachet, zvonění lodních zvonů, chór sirén a mlhovek, neustálé rachocení párou poháněných jeřábů, rytmické klepání lopatkových kol, šustot příďových vln, křik racků a věčné vlnobití. V tomto jedinečném světě našla svou vášeň, své poslání. Projela kolem mola Vallejo, kde dva dny kotvila zaoceánská nákladní loď Somerset. Jako všechny lodě Caldwellovy dopravní společnosti byla pojmenována po nějakém ostrovu. Tuto tradici započal otec svou první lodí, škunerem Sansibar.

Teprve nedávno o patro zvýšená a rozšířená kancelář naopak stála opuštěná u nábřeží, firemní štít byl odšroubovaný, dveře zavřené. A obě skladiště za nádhernou dvouposchoďovou cihlovou budovou, zatím krátkodobě pronajímaná, čekala na to, až zase budou naplněna zbožím z Caldwellových lodí. Tehdy cítila zadostiučinění, když Henryho vyhodila z kanceláře a nedovolila mu používat skladiště. Jen jí patřily budovy, tak to určil otec v závěti. Ale už dávno zmizela rozjařenost, kterou jí způsobila tato malá odplata, následovalo vystřízlivění. Byl nejvyšší čas, aby tam naproti zase tlouklo srdce Caldwellovy společnosti – a ona aby určovala kurz. Teď, ani ne za hodinu, předloží bratrům Andersonovým kupní smlouvu, a to by v tom byl čert, aby tento obchod ztroskotal!

Při hustém provozu v přístavu Harriet mohla jet jen krokem, ale neměla nijak naspěch. Spíš si vychutnávala jízdu po silnici podél nábřeží, která se oficiálně nazývala East Street North, ale tak ji nazývali jen cizinci. Po pravici, na straně pevniny, se k sobě řadily v délce téměř dvou mílí skladiště a kanceláře poznamenané větrem a počasím. Mezi ně se vtlačily dílny a ubytovny námořníků a spousta hostinců. Naproti domům se táhl podle přístavních můstků les komínů, stožárů a ráhen se srolovanými plachtami.

Na široké promenádě nábřeží vládl čilý ruch, lidé všech tříd ze všech koutů světa tu spěchali všemi směry. Netrpěliví formani, kteří si biči snažili razit cestu, automobily s vrzajícími klaksony, dodávky všeho druhu, mezi tím jezdci na koních, nájemní drožky a honosné kočáry.

Na úrovni Pacific Street se nakonec Harriet dostala z tlačenice a jela po Montgomery Street až k jejímu jižnímu konci. Tam, kde se napojila na Market Street, se zvedal hotel Palace, významný znak města, po zemětřesení v roce 1906 znovu vybudovaný se vší nádherou. Svěřila svůj Packard Phaeton livrejovanému sluhovi, vzala si do podpaží tenkou složku se smluvními papíry a odebrala se do hotelu. Přišla o dobrých deset minut později, přesně tak, jak to plánovala. Byla přesvědčená, že Andersonovi už na ni čekají. Dochvilnost vyznačovala prosebníky.

Hotel Palace za všech dob dostál svému jménu, na tom se nic nezměnilo ani po nové výstavbě. Vstupní hala s podlahovými dlaždicemi a sloupy vysokými dvě poschodí byla jedinečná. Její nádheru překonala hlavní atrakce, palmový dvůr. Kolem něho byl znovu postaven hotel. Kolonády z červenohnědého mramoru pokračovaly v palmovém dvoře, a korunoval je úžasný klenutý strop z tónovaného skla. Z elegantně zakřivených ocelových vzpěr, které držely střechu s jejími nesčetnými skleněnými deskami, visely dobře dva tucty honosných lustrů, každý složený ze spousty zářivých umělecky broušených křišťálů a opatřený množstvím elektrických svíček. Palmy v baňatých květináčích, umístěné mezi stoly prostřenými nejjemnějším plátnem, stříbrem a porcelánem, zdobily nejnoblesnější jídelnu v San Francisku. Krémovou barvou nalakované mříže, porostlé zelení a jen zdánlivě náhodně rozmístěné ve velkém sále, fungovaly jako paravány a poskytovaly určitou diskrétnost.

Bradley Anderson seděl v jedné z prvních řad stolů vlevo u sloupů. Téměř by ho nepoznala. Dlouho ho neviděla a v její vzpomínce to byl statný padesátník s tvrdými rysy obličeje. Z toho moc nezbylo. Teď by mohl být označen téměř za hubeného, tolik ubyl na váze, a z bledého obličeje s vpadlými tvářemi se dalo soudit, že neprožívá právě nejlepší období svého života. Nervózně kouřil a poposedával na židli. Oblečený byl však bezvadně. Žádný konfekční oblek, ale práce na míru. Hedvábnou kravatu, zdobenou sponou s šedou perlou, měl dokonale uvázanou.

Harriet se marně rozhlížela po jeho bratrovi. Možná jen krátce odešel na toaletu, tíživá situace, v níž se oba bratři nacházeli, mohla způsobit žaludeční potíže. Nuže, ať už byl Gregory Anderson kdekoliv, věc probíhala dobře, to okamžitě poznala.

Když přistoupila ke stolu, Bradley Anderson rychle zamáčkl cigaretu a zvedl se. „Paní Shawová,“ pozdravil a zvládl úsměv, který zřejmě měl vyjádřit bezstarostnost.

„To je hezké, že jste mohl přijít, pane Andersone,“ řekla a věnovala mu přívětivý úsměv, jako by měla důvod být vděčná za tuto schůzku, ale dávala si pozor, aby stisk její ruky byl pevný.

Zdánlivě lhostejně pokrčil rameny. „Nu ano, stejně jsem měl co dělat ve městě, tak jsem do toho mohl zařadit i setkání s vámi. Ale čas na oběd nemám, abych to hned předestřel,“ dodal rychle a vrhl významný pohled na hodinky. „Schůzky, chápete.“

Harriet přikývla. Chápala dokonce moc dobře, jen ji jeho přetvářka nepřesvědčila. Nic než pracně udržovaná fasáda. Ten muž seděl jako na žhavém uhlí a čekal by i půl hodiny a déle na rozhovor s ní. Jeho bratrovi i jemu sahala voda až po krk!

„Samozřejmě, nebudu zneužívat váš drahocenný čas. Ale kde jste nechal svého bratra?“ zeptala se Harriet a posadila se.

„Gregory nemohl přijít. Zase jednou ho trápí dna,“ řekl a sáhl po krabičce cigaret. Že jí ani nenabídl cigaretu, prozrazovalo, jak je nervózní.

Harriet zdvořile vyjádřila politování a objednala u vrchního, který zatím přispěchal, sherry, zatímco Bradley Anderson požádal o bourbon. Prohibice trvala už pět let, ale lidé tvrdohlavě ignorovali zákaz pití alkoholu. A v noblesních hotelech a restauracích, které navštěvovali i vysocí politici stejně jako ctihodní zástupci zákona, se už bez skrývání dávno podávaly alkoholické nápoje, tady se nedaly očekávat razie jako v hospodách, kam chodili normální smrtelníci.

Bradley Anderson si odkašlal, vydatně potáhl z cigarety a zeptal se s povytaženým obočím: „Co byste ráčila s námi domluvit, abych s dovolením hned přistoupil k věci?“ A s falešnou zdvořilostí dodal: „Moje další schůzky, chápete.“

Harriet se usmála. Tedy dobrá, mohou to domluvit bez dlouhých oklik, jí to bylo jen vhod. „Chci s vámi mluvit o tom, jak vy a váš bratr hodláte odvrátit hrozící bankrot a udělat to nejlepší z prodeje podílů v Caldwellově dopravní společnosti – to je důvod tohoto setkání.“

Bradley Anderson vykulil oči a zalapal po vzduchu. Docela jako by nečekaně dostal ránu pod pás. „Co… co to povídáte?“ vydechl. „Bankrot?… To je směšné!“ V tom okamžiku vrchní přinesl jejich nápoje a on se chopil bourbonu jako topící se záchranného kruhu. Ruka se mu třásla.

„Ušetřete si to pohoršení, pane Andersone. Nehledě na to, že tenhle herecký výkon je k ničemu, čísla vaší banky dokumentují jednoznačně, jak katastrofální je vaše situace,“ řekla Harriet, vytáhla ze složky list a přisunula ho k němu. „Nejenže jste celé své jmění investovali do automobilového podniku Steamer, ale taky jste si vzali vysoký úvěr, protože jste byli přesvědčeni o úspěchu firmy. Ta teď zbankrotovala, protože automobily s párou poháněným motorem se neukázaly právě jako úspěšný prodejní artikl, že ano? A teď musíte prodat své podíly v Caldwellově společnosti, abyste vyrovnali své dluhy.“

Ztěžka polkl. „Odkud to všechno víte?“

„Proč by vás mělo zajímat, odkud mám své informace? Rozhodující přece je, že to vím!“

Bradley Anderson si posměšně odfrkl. „Přirozeně, váš manžel byl přece taky bankéř. A vrána druhé vráně oči nevyklove!“

Harriet ho nechala při tom názoru. Přitom měla své znalosti od Cecila Slocuma, svého věrného prokuristy. „Vraťme se k tématu, pane Andersone, nechcete se přece zpozdit na své další schůzce, že?“

Pevně stiskl rty.

„Jste vyřízení. Váš bratr a vy, to víte stejně dobře jako já. Musíte prodat, a to ještě tento týden!“ pokračovala nemilosrdně. „Teď už jde jen o to, kdo vám nabídne lepší cenu za vaše podíly.“

Bradley Anderson to vzdal. „Tak dobrá, co tedy nabízíte?“ vyhrkl zachmuřeně.

Vytáhla další list a položila ho na stůl. „Tohle je hodnocení First National Bank, co se vašich osmi procent týče.“ Dělalo to milion osm set tisíc dolarů. „Pacific Maritime Bank vaše podíly hodnotí o čtyři sta tisíc dolarů méně, protože flotila sestává převážně ze starších lodí.“

Že Harriet měla k dispozici i tato čísla, ho viditelně vyděsilo. „Co banka odhaduje, není bezpodmínečně to, co při prodeji nakonec stojí ve smlouvě. Cena taky záleží na tom, jak je někdo posedlý tím, aby se stal majitelem těch podílů,“ namítl s mazaným úšklebkem. „Jestli teď prodáme vám nebo vašemu strýci, cena bude něco přes…,“ poklepal na list s odhadem banky, „jedna celá osm!“ To oznámil téměř triumfálně. Domníval se, že konečně zase získal převahu.

„Proto vám taky nabízím o dvě stě tisíc víc, tedy rovné dva miliony na hlavu,“ pronesla suše. Mohla si tuto velkorysost dovolit. Její zemřelý manžel byl potomkem staré kalifornské peněžní šlechty. Banka Shawových už v dobách zlaté horečky skvěle vzkvétala a platila od té doby k největším peněžním domům západního pobřeží. Tak jí Jordan nezanechal jen feudální vilu na Nob Hillu a znamenitou vinici Seven Oaks v Napa Valley, ale i milionový majetek v hotovosti, jakož i dvacetiprocentní podíl na otcovské bance, i když polovina z toho byl svěřenecký majetek, který připadne Adrianovi v den jeho třicátých narozenin. „Smlouvy už jsem nechala připravit. Stačí, abyste vy a váš bratr jen podepsali a můžete už zítra disponovat částkou přes čtyři miliony dolarů. Po vyrovnání dluhů vám zbude ještě dost, abyste oba nadále vedli komfortní život. Ale stačí mi taky, když jen jeden z vás mi prodá svých osm procent.“

Široce se ušklíbl. „To zní docela přijatelně. Uvidíme, jestli nám váš strýc nedá lepší nabídku. Vám jde přece o víc, chcete získat zpátky kontrolu nad rejdařstvím!“ Nyní byl jeho úšklebek přímo odporně vítězoslavný.

Harriet s tím počítala. „To zcela určitě strýc neudělá, pane Andersone, právě naopak,“ namítla. „Moje nabídka platí jenom dnes do půlnoci. A protože se můj strýc podle mého vědomí zdržuje někde v Mexiku a do města se vrací až zítra večer, bude jeho nabídka daleko pod ostatními.“

„Vyčkejme, paní Shawová.“

Chladně si ho přeměřila. „Pokud si myslíte, že se vámi nechám vehnat do nabídkové soutěže s mým strýcem, pak se mýlíte.“ Otevřela složku a vzala z ní dopis. „Toto je dopis mému strýci. V něm mu sděluji, že se nenechám vehnat do soupeření o vaše podíly. Navíc mu dávám čestné slovo při hrobu mého otce, že mu při jednání s vámi nebudu nikterak překážet. Má tedy volnou ruku, aby vám a vašemu bratrovi za vaše podíly dal právě tolik, aby to stačilo na zaplacení vašich dluhů. A přesně to můj rozkošný strýc udělá. Nebo snad máte v tomto ohledu nějaké pochybnosti?“

Bradley Anderson četl její dopis strýci Henrymu a ještě víc zbledl. List mu vyklouzl z ruky. Harriet si ho vzala zpět, v klidu ho složila a před jeho očima vložila do připravené ofrankované obálky s adresou. Pak přivolala číšníka a požádala ho, aby hodil dopis do schránky.

„Jsme dohodnuti, co vy na to?“

Bradley Anderson to vzdal, jeho najednou bezmocně skleslá ramena to zřetelně naznačovala. Obrátil do sebe naráz zbytek bourbonu. „Dobře, vyhrála jste,“ prohlásil a nervózně si utřel oči. „Přijímáme vaši nabídku… přinejmenším za sebe to mohu konstatovat.“

Harriet by nejraději hlasitě zajásala. Všechno vsadila na jednu kartu – a vyšlo to. Poslední bitvu v boji o kontrolu nad rejdařstvím vyhrál Henry, ale ve válce s ním teď zvítězila ona!

„Není důvod, abyste se takhle tvářil,“ podotkla a snažila se, aby to neznělo příliš rozjařeně. „Celkem vzato jste udělal impozantní obchod. Vlastně byste mi měl být vděčný, ale já nechci přehánět. Berme věci tak, jak jsou, a s tím můžeme být oba nanejvýš spokojení, řekla bych. Tady je smlouva. Domnívala jsem se, že se tu setkám i s vaším bratrem, a tak jsem ji dala vystavit pro vás oba. Buď tedy všude škrtnete bratrovo jméno, nebo se obratem odeberete k němu a přinesete mi podepsanou smlouvu ještě dnes zpátky. Ultimátum platí, aby bylo jasno!“

Bradley Anderson vzal složku k sobě a přikývl. „Buďte bez starosti, on to podepíše. Co nám taky jiného zbývá? Jen prodejem podílů nás obou můžeme splatit své závazky,“ připustil a najednou mluvil jako vyčerpaný starý muž. „Ale musím ho přirozeně nejdřív o všem informovat… nu ano, ta věc s dopisem vašemu strýci a…,“ pokrčil rameny. „Přece jen je můj starší bratr…“ Odmlčel se. „Ach, nechme toho. Smlouvu dostanete ještě dnes, podepsanou od nás obou.“

„Dobře. Kdy vás můžu očekávat?“

Pohlédl na hodinky. Jízdní řád trajektů do Oaklandu měl v hlavě. „Musím skutečně ještě něco vyřídit ve městě, ale když ve tři hodiny nasednu na trajekt, mohl bych být pohodlně v devatenáct hodin zpátky.“

Harriet se blahovolně usmála a zvedla se. „Dobře, pak to udělejme takhle. V devatenáct hodin opět tady v hotelu.“ Vzala své rukavice a nechala na něm, aby zaplatil její sherry, kterého se ani nedotkla. Jako v oblacích kráčela po koberci v palmovém dvoře. Připadalo jí, že lustry nad ní nesvítily nikdy tak zářivě jako v této hodině triumfu.

8

Jako klenotník si sotva mohl někdo přát lepší místo než mít výkladní skříně na rohu Market a Montgomery Street, přímo proti hotelu Palace. Majitelé klenotnictví Bishop & Grace uměli využít svou výhodu. Při znalosti vysokých nároků svých zákazníků a jejich kupní síly vystavovali jen vysoce kvalitní šperky.

Guy Caldwell opustil obchod s novým zapalovačem. Dárek, který dal sám sobě, byl ze zlata a odpovídajícím způsobem cítil v ruce jeho váhu. A byl na něm jeho monogram. Guy Caldwell si strčil zapalovač do kapsy ve vestě a krátce se zastavil, aby se prohlédl ve skle výkladní skříně. Viděl elegantně oděného dvaatřicetiletého muže, bohužel trochu podsadité postavy. Dobrá, nebyl právě Adonis a přál by si, aby byl trochu vyšší a měl spíš sportovní štíhlou postavu, ale obličej pod kouřově modrým kloboukem měl pravidelné výrazné rysy s hezkýma hnědýma očima a umělecky působící černý knír à la van Dyke mu propůjčoval jistou výraznost. Navíc něco znamenal. Byl přece jediným potomkem rejdaře Henryho Caldwella, a tím dědic jedné z nejvýznamnějších dopravních společností na západním pobřeží.

Pomyšlení na otce mu krátce zkalilo povznesenou náladu a obrátil se od svého odrazu ve skle. Henrymu zbýval už jen rok do šedesátin, ale nemínil se vzdát velení, ani částečně. Nadále vládl tvrdou rukou, a to jak ve firmě, tak v rodině. Ano, odmítal svěřit jemu, svému jedinému synovi zodpovědné místo. Kdyby na něm tak nevisela jeho churavějící matka a kdyby měl k dispozici jistý startovní kapitál pro vlastní podnikání, už dávno by se k otci a San Francisku obrátil zády. Otec se k němu choval jako k poslíčkovi, což už bylo dost hrozné, ale navíc mu dával neustále pocítit, že mu nedůvěřuje, a to způsobovalo hluboké rány – které se přidávaly k těm mnohým, jež si už odnesl během dospívání. Otcovo pohrdání nejen ničilo jeho sebevědomí, ale s každým rokem, který musel snášet ve firmě bez jakékoliv odpovědnosti, rostla i jeho bezmocná zlost. Jednoho dne, to si přísahal, otevře otci oči! Ukáže mu, co v něm je.

Guy se nakonec vzepřel proti hlubokému hněvu a pocitu bezmoci. Nechtěl sám sobě zkazit náladu. Proto taky nepřemýšlel dlouho, jestli se má odebrat do kanceláře nebo nejdřív ještě zajít na jeden nebo dva drinky do hotelu Palace – ve firmě stejně neměl žádné slovo. Když byl teď otec v Tijuaně, údajně, aby jednal o nákupu tří mexických nákladních lodí, stejně všechna důležitá rozhodnutí dělal prokurista, ten starý pedant Cecil Slocum. To o obchodních jednáních otci nevěřil. Tijuana, několik mil jižně od San Diega a hned za mexickou hranicí, byla se svými kasiny, bary, nevěstinci a závodišti v každou roční dobu oblíbeným výletním cílem Američanů toužících se bavit. Pokud se nemýlil, Tijuana v těchto dvou listopadových týdnech nabízela obzvláštní atrakci, totiž krvavé kohoutí zápasy. A jeho otec, který byl vášnivý hráč, nemiloval nic víc než sázky na koňské dostihy a kohoutí zápasy.

Po Market Street rachotila lanovka. Na křižovatce s Montgomery Street z ní seskočil bosý kluk s balíkem novin pod paží. Guy na něho kývl, koupil si výtisk San Francisco Chronicle, žoviálně přikývl vrátnému a vstoupil do mramorové nádhery hotelového vestibulu. Právě se chtěl krátce před vstupem do restaurace dát doprava do slavného baru Pied Piper, když jeho pohled padl na atraktivní ženu středního věku s černými vlasy po ramena. Stála u jednoho z předních stolů a on ji viděl z profilu. Zarazil se a zůstal stát.

Harriet?

Ovšem, byla to ona. Jak o tom mohl jen na okamžik pochybovat? Svou sestřenku, i když už jí bylo přes čtyřicet, si prostě nemohl splést nebo dokonce přehlédnout. I teď ještě se za ní muži otáčeli. Jeho otec ji však nemohl vystát, protože se mu odvážila vzepřít a o obchodech rejdařství toho věděla stejně jako on. A to jako žena. Ale co ho ještě víc štvalo, bylo obrovské pohrdání, které mu Harriet dávala najevo. Ti dva si rozhodně nezůstávali nic dlužni.

Guy neměl nic proti své sestřenici. K němu se vždycky chovala mile, i když byl ještě obtloustlý mladík a jistě lezl všem na nervy. Přesto byly meze mezi nimi jasné a on věděl, z které kapsy dostává svůj měsíční příspěvek.

Guy přistoupil blíž, držel se ale ve stínu sloupů. Teď taky poznal muže, který tam právě vstal a pozdravil jeho sestřenici, byl to jeden z bratrů Andersonových, které nedávno viděl u Slocuma v kanceláři. Bradley, pokud se nemýlí, přitom nehrálo roli, s kterým z Andersonů se tady Harriet sešla. A na náhodné setkání to nevypadalo.

Když viděl, že oba usedli, zpozorněl. Jeho otec mu sice nedovolil dělat nic samostatně a držel ho zkrátka, ale co se obchodů týče, neměl před ním žádná tajemství. Právě naopak, líbilo se mu s doutníkem v ruce široce rozprávět o tom, jaké lukrativní smlouvy právě uzavřel, jak drží v šachu závistivou konkurenci a jakými velkorysými plány ještě míní Caldwellovu společnost vést k ještě větším úspěchům. A v těchto plánech hrálo nejvyšší roli převzetí podílů bratrů Andersonových. Už o tomto kroku informoval First Pacific Bank.

Guy se odvážil trochu víc přiblížit. S odvrácenou hlavou ledabyle stoupal po chodbě nahoru. Naštěstí ti dva neseděli někde uprostřed restaurace, ale u stolu vepředu. Za sloupem se zastavil, opřel se zády o chladný mramor a tvářil se, jako by studoval noviny. Vzdálenost ke stolu byla ještě dobrých pět kroků, proto taky nerozuměl každému slovu, ale neodvážil se jít blíž, aby si ho nevšimli. Ale taky to nebylo zapotřebí. V příštích minutách zachytil dost z rozhovoru, aby pochopil, o čem se jedná.

Harriet si chtěla s pomocí podílů bratrů Andersonových opět zajistit většinu hlasů ve firmě a zbavit otce moci! Byl nesmírně vzrušený, tohle mohla být dlouho vytoužená příležitost, aby dokázal, že je schopný zastávat vyšší pozici a rázně rozhodovat!

Jenomže co má proboha udělat? Lámal si hlavu, ale při nejlepší vůli ho nic nenapadlo. V hlavě měl jako vymeteno. A když si uvědomil, že je bezradný a blízko panice, vyrazil mu po těle pot.

Přinejmenším odolal reflexu pověsit se Bradleyi Andersonovi na paty. Slyšel, že si musí ve městě ještě něco vyřídit a chtěl jet trajektem ve tři hodiny do Oaklandu. Tak mu zbývalo ještě dobře půldruhé hodiny, aby si zajistil podporu.

Blahopřál si k tomu, že přese všechno dokázal tak jasně myslet, a přesto v něm poznání, že je závislý na otcových příkazech, zanechalo hořkou chuť. Ale byť byl jeho odpor sebevětší, musel zavolat otci a přijmout jeho příkazy. A protože bylo teprve poledne, měl dobrou šanci, že ho v jeho hotelu v Tijuaně dostane k telefonu. Zřejmě právě vstal, poker, vrhcáby a kohoutí zápasy, to byla noční zábava. Ano, dokonce koňské dostihy se u Mexičanů konaly až kvečeru.

Guy čekal, dokud Harriet a Bradley Anderson neopustili hotel, pak šel k recepci a požádal o hovor do Tijuany.

„Jaké číslo, pane?“

„Tím vám bohužel nemohu posloužit. Řekněte spojovatelce, že chci mluvit s panem Henry Caldwellem v hotelu Caesar´s v Avenida Revolución.“

„A vaše jméno, pane?“

„Rovněž Caldwell… Guy Caldwell z Caldwellovy dopravní společnosti,“ řekl Guy a podal muži v recepci svou vizitku.

„Jak si přejete, pane Caldwelle. Musím vás však požádat o trochu trpělivosti,“ upozornil ho muž s vybranou zdvořilostí. „Přirozeně se snažíme, ale občas může být spojení s Mexikem opravdu obtížné. Naštěstí tomu tak není pokaždé. Mnohdy získáme spojení během několika minut. Doufejme, že tomu tak bude i dnes.“

Guy poděkoval a přecházel v prostorné hale sem a tam. Aby se posadil do těžkého polstrovaného křesla, na to mu chyběl klid. Jeho nervozita se každou minutou stupňovala. Co jestli otce nezastihne? Pak by musel jednat na vlastní pěst.

Dobrý bože!

Právě si chtěl zapálit třetí cigaretu, když se objevil livrejovaný zaměstnanec a sdělil mu, že může přijmout hovor ve třetí telefonní kabině.

Guy se doslova vřítil do sametem potažné kabiny, přitáhl za sebou dveře a chopil se sluchátka. Byl spojen přímo s otcem.

„Doufám, že máš dobrý důvod, abys mě budil ze spánku!“ vybafl na něho otec.

„Harriet vyjednává s Andersonovými!“ vyhrkl Guy. „Tedy přesně vzato to znamená, že je s nimi dohodnutá.“

Otec se posměšně zasmál. „Odkud jsi sebral takový nesmysl? Andersonovi by s ní nikdy neuzavřeli obchod, aniž by se předtím nezeptali na mou nabídku! Takže mě laskavě nech s tak slaboduchým…“

„Hergot, je to tak, jak povídám! Slyšel jsem to na vlastní uši!“ vpadl mu do řeči Guy. „Přinejmenším většinu z toho, co předtím domluvili v hotelu Palace.“

„Proč jsi to neřekl hned?“ vyjel na něho otec. „Tak povídej!“

Guy bez dechu pověděl o ultimátu a dopisu, který Harriet v přítomnosti Bradleye Andersona vložila do ofrankované obálky a předala ji číšníkovi, aby ho za ni odeslal.

Otec sprostě zaklel. „Ta zákeřná zmije se mě pokouší vyšachovat! Ale to se jí nepodaří! Za žádnou cenu nedopustím, aby nám do toho zase mohla mluvit! Gregory se nesmí dozvědět o Harrietině nabídce a o tom ultimátu. Přinejmenším do půlnoci. Pak mám Harrietino slovo, a jak ji znám, ona se toho bude držet, ta hloupá kráva! Takže, počítám s tebou!“

„Ano, dobře, ale… co přesně teď mám udělat?“ ptal se Guy.

„Pane na nebi! Namáhej trochu tu svou kebuli!“ křičel otec rozčileně. „Je přece jasné, co se teď musí udělat! Já budu doma nejdřív zítra, takže ty musíš vyřídit Bradleye!“

„Ale nemůžu ho prostě… zabít!“ vyhrkl Guy zděšeně a ztlumil při posledním slově hlas.

„Nemůžeš?“ posmíval se otec. „A to chceš být můj syn? No, jestli znáš lepší možnost, jak zabránit Harrietině obchodu s Andersonovými – tak prosím. Ale běda, jestli selžeš a připustíš, aby triumfovala! Nezapomeň, že tu jde i o tvou budoucnost!“

„Ale otče, nemůžeš po mně přece žádat, abych…“ Guy byl zděšený.

Otec s ledovým klidem odvětil: „To si piš, že můžu! To mi dlužíš. Kdo financuje tvůj nákladný život svobodného mládence? Jestli se dnes projevíš jako zbabělec, tak je s tím konec, to ti přísahám. Nefňukej a konečně dokaž, že je v tobě pravý Caldwell! A Caldwell sakra udělá, co je v takové situaci nutné! Já nasednu do nejbližšího vlaku domů a ty se postaráš o toho psa, který nám chce vpadnout do zad! Jestli to uděláš nožem nebo kulkou, nechám na tobě.“ A s tím zavěsil.

Guy se koupal v potu. Třesoucíma se rukama si zapálil cigaretu a klesl na polstrovanou sedačku. Uběhlo hodně minut, než se odhodlal vstát. Opustil telefonní kabinu, zaplatil hovor a nechal si od šatnářky podat klobouk a hůl.

Učinit, co je třeba…

Zbývala mu ještě dobře hodina, aby se připravil a dokázal, že je pravý Caldwell. Téměř na minutu přesně v patnáct hodin trajekt Andrew Jackson vyplul do Oaklandu. Na palubě byl malý provoz, což pro tuto denní dobu nebylo neobvyklé. Bradley Anderson a Guy Caldwell patřili k těm nemnohým pasažérům. U tohoto dvoupatrového trajektu s postranními lopatkovými koly šlo o kolesový parník, který tuto trasu obsluhoval od přelomu století. Nevyrovnal se novějším, mnohem rychlejším trajektům, avšak nebral ohled na své stáří. To tohoto listopadového dne způsobilo smrt osmnácti pasažérům – ale pro Guye to znamenalo štěstí.

Na úrovni ostrova Yerba Buena vybuchl jeden z kotlů. K explozi došlo, právě když Bradley Anderson sestupoval do chodby k toaletám a Guy ho nenápadně sledoval. Guy křečovitě svíral v pravici zavírací nůž, který si ani ne před hodinou koupil v přístavu a v kapse saka měl pro nejhorší případ nabitý dvouranný derringer.

Těžká exploze povalila Guye na zem, ale rychle se zase zvedl. Ne tak Bradley Anderson. Ten ležel v bezvědomí zpola pohřbený pod troskami a trám s prasklým plášťovým plechem mu tlačil na hrdlo. Lepší příležitost by si Guy ani nemohl přát. Nepotřeboval nůž ani derringer, aby udělal, co udělat musel. Stačilo botou jen trochu víc přitlačit na trám a ostrý plech rozřízne Bradleyi Andersonovi krční tepnu.

9

Jako dravec, který spatřil svou kořist, vrhl se osobní letoun Junkers z výšky desetitisíce stop dolů. Temně modrá plocha Pacifiku zmizela. Zato jim letělo vstříc San Fernando Valley se svými řídce zalesněnými horskými pásmy, jako by chtělo jejich letoun pohltit. Během několika okamžiků nabyla pustá krajina obrysy, které Frank dobře znal, protože tady byl už šestnáct let jeho domov. Co z velké výšky vypadalo jako abstraktní obraz s vlnami v hnědých a zelenošedých tónech s širokým temně modrým pruhem u okraje, se nyní jevilo jako chudý porost s typickou florou vzdorující téměř po celý rok silnému slunečnímu záření a pravidelně i rozžhavenému větru Santa Ana z blízké pouště Mojave.

Motor řval, vítr skučel kolem stroje. Frankovi se sevřel žaludek a krev mu vystřelila do hlavy. Pevně sevřel ocelové výztuhy sedadla, ale současně se smál a vychutnával si to opojení. Tak to chtěl a pilota k tomu přímo vyzval, a Doug Collins, statný vousatý muž kolem třicítky, kterého nic nevyvedlo z klidu, velmi rád vyhověl jeho přání. Ve výšce pět tisíc stop rutinovaně vybral střemhlavý let a nad San Fernando Valley se opět objevilo mléčně modré nebe.

Jaké štěstí, že dostal nápad s letadlem! Jistě, nastupoval s dobrou porcí strachu a doslova se k tomu donutil, aby vlezl do kokpitu k pilotovi, i když by vzadu v kabině seděl mnohem pohodlněji. Nelitoval toho. Už po několika minutách ve vzduchu se mu uklidnil tep a počáteční napětí ustoupilo rostoucímu nadšení.

V teplém světle nízko stojícího slunce se na horizontu objevilo hrbolaté pohoří Santa Monica Moutains a rychle se blížilo. A za ním se rozkládal Hollywood a Los Angeles, dvě rychle se vzmáhající a do sebe vrůstající města. Na jihu města tvořil zubatou siluetu před horizontem les vrtných věží a čerpacích stanic. To, co pumpovaly ze zemského nitra, bylo černé zlato, na němž byl založen neuvěřitelný vzestup a blahobyt Města andělů.

Tady udával hektický životní rytmus americký filmový průmysl. V žádné ulici na světě nebylo víc studií než na Sunset bulváru. Ale už na severní straně Santa Monica Moutains, v širokém údolí San Fernando, bylo další velké centrum filmového průmyslu se studii Universal, Warner Brothers a v neposlední řadě Triple S, jak se v branži říkalo Frankem založenému Silver Screen Studios. Nikdo z místních už taky neříkal Metro-Goldwyn-Mayer, ale prostě MGM.

Všechna studia zabírala plochu mnoha hektarů. Se spoustou natáčecích sálů, správních budov, dílen, příbytků, inženýrských sítí a technického zázemí se podobala malým městským čtvrtím. Byly v nich trvalé venkovní kulisy – nejen typické fasády pro westerny, ale taky ulice nebo náměstí vzdálených měst a rozdílných kultur, napodobující originál. Neustálý pestrý ruch kostýmovaných herců, komparzistů a statistů v ulicích studií mohl vzbudit dojem, jako by se tu setkávali lidé nejen ze všech kultur, ale i ze všech věků lidstva.

Na Frankovu žádost přeletěl pilot Doug Collins nízko nad jeho studiem. Zmocnila se ho hrdost, když letadlo dlouhým obloukem obletělo starou vrtnou věž vedle vysoké bílé brány studia. Věž s reflektory na vrcholu a pobitá stříbrně nalakovaným plechem byla už celá léta symbolem Triple S a ukazovala se v úvodní části každého filmu. Tady před patnácti lety všechno začalo, s touto opuštěnou vrtnou věží na prašném poli s polorozpadlou kůlnou a vysloužilým cirkusovým vozem pro ubytování.

O několik okamžiků později přehnal Collins svůj letoun dvakrát s hlasitým řevem nad dvouposchoďovou správní budovou – nepřeslechnutelné znamení, aby se Tony Russo vydal na cestu k letišti v západním Hollywoodu. Udělali ještě jednou oblouk nad pozemkem studia a pak už Frank spatřil černý cadillac s bílými pneumatikami a půl tunou blýskajícího se chromu vyjíždět z rezervovaného parkoviště.

Frank hleděl dolů na prašnou cestu vinoucí se přes horské hřbety, po které teď Tony Russo svižně ujížděl.

Jeho vlastní stará dodávka Maxwell tehdy právě ještě dokázala přejet průsmyk Cahuenga a při cestě dolů do Hollywoodu to s konečnou platností vzdala. Tak se stalo, že Frank skončil v chladném baru hotelu Hollywood a setkal se s Vergilem Hallem.

Na Vergila se vždycky mohl spolehnout, lepšího přítele nikdy neměl. Ale Vergil nevydržel stres razantně rostoucího studia, možná v tom ani neviděl smysl, aby mu čelil. Prostě už před lety prodal svůj podíl v Triple S Holbrookovi a s penězi si uskutečnil svůj životní sen. Koupil si ve Wyomingu na úpatí Grand Teton Mountains ranč se spoustou země a velkým stádem dobytka a odstěhoval se tam se svou mladou rodinou.

Ach Vergile, s tebou po mém boku bych teď nebyl v téhle ošemetné situaci! Proklatě, chybíš mi!

10

Dva hlídači vedli Tau-taua ke dveřím, které byly zasazené v levém křídle velké železné brány k San Quentinu. Klíče zazvonily, těžké závory se se skřípavým zvukem odsunuly a pak se mu po patnácti letech otevřely dveře na svobodu.

„Tak padej, ty mrzáku!“

Poslední brutální nakopnutí ho zasáhlo pod ledvinami, až se prolomil v kříži. Vypotácel se ven do šedého sychravého listopadu. Mžilo a vál vítr od moře.

„Tak zas příště, mrzáku, my se určitě znovu uvidíme!“ zakřičel za ním jeden z hlídačů. „Budeme ti zahřívat pryčnu.“

„A plesnivej slamník plnej vší!“ dodal k tomu druhý.

Pohrdavý smích a pak se dveře s kovovým duněním zase zavřely.

„K čertu s vámi!“ zaklel Tau-tau a uplivl si směrem k bráně. Až do poslední chvíle mu dávali pocítit svou moc a svévoli. Hodinu za hodinou oddalovali jeho propuštění, nechali ho schválně dusit, než mu konečně vystavili propouštěcí list. Ale k čertu s těmi neřády, konečně je na svobodě!

Vytáhl si límec kazajky a rozhlížel se kolem, hledal Gillmora, který při poslední návštěvě slíbil, že pro něho přijede. Ale široko daleko nebyl vidět. Jen nějaké taxi stálo dole u kiosku vedle autobusové zastávky. Už chtěl znovu zaklít, když se žlutozeleně nalakovaný vůz rozjel směrem k němu a zastavil. O chvilku později poznal, že za volantem sedí jeho bývalý spoluvězeň.

Široce se zašklebil, když Gillmore vyskočil z vozu. „Krucipísek, to si nechám líbit! Neřekls mi, žes sehnal práci jako taxikář, Fretko.“ Šťouchl ho do boku.

Gillmore opětoval úsměšek. Že ten vůz ukradl minulou noc v Oaklandu, si raději nechal pro sebe. „Prostě překvapení,“ řekl a otevřel mu zadní dvířka. „Tak nastup, tady vzadu to pro tebe bude pohodlnější. Sedadlo vedle mě je bohužel umazaný od sirupu. Ještě jsem se nedostal k tomu, abych to vyčistil. Vzadu to máš s tou tvou dřevěnou nohou stejně pohodlnější.“ To se sirupem si vymyslel, nemohl Tau-taua potřebovat na sedadle spolujezdce. Když ho má vzadu, bude to nakonec snadnější. Kromě toho ho tam nikdo neuvidí.