OTID

Erik Axl Sund

Copyright © Erik Axl Sund, 2022

Published by agreement with Salomonsson Agency

Translation © Jaroslav Bojanovský, 2023

All rights reserved

ISBN 978-80-242-8953-3

Obsah

- Kapitola 1

- Kapitola 2

- Kapitola 3

- Kapitola 4

- Kapitola 5

- Kapitola 6

- Kapitola 7

- Kapitola 8

- Kapitola 9

- Kapitola 10

- Kapitola 11

- Kapitola 12

- Kapitola 13

- Kapitola 14

- Kapitola 15

- Kapitola 16

- Kapitola 17

- Kapitola 18

- Kapitola 19

- Kapitola 20

- Kapitola 21

- Kapitola 22

- Kapitola 23

- Kapitola 24

- Kapitola 25

- Kapitola 26

- Kapitola 27

- Kapitola 28

- Kapitola 29

- Kapitola 30

- Kapitola 31

- Kapitola 32

- Kapitola 33

- Kapitola 34

- Kapitola 35

- Kapitola 36

- Kapitola 37

- Kapitola 38

- Kapitola 39

- Kapitola 40

- Kapitola 41

- Kapitola 42

- Kapitola 43

- Kapitola 44

- Kapitola 45

- Kapitola 46

- Kapitola 47

- Kapitola 48

- Kapitola 49

- Kapitola 50

- Kapitola 51

- Kapitola 52

- Kapitola 53

- Kapitola 54

- Kapitola 55

- Kapitola 56

- Kapitola 57

- Kapitola 58

- Kapitola 59

- Kapitola 60

- Kapitola 61

- Kapitola 62

- Kapitola 63

- Kapitola 64

- Kapitola 65

- Kapitola 66

- Kapitola 67

- Kapitola 68

- Kapitola 69

- Kapitola 70

- Kapitola 71

- Kapitola 72

- Kapitola 73

- Kapitola 74

- Kapitola 75

- Kapitola 76

- Kapitola 77

- Kapitola 78

- Kapitola 79

„Pokud ptáčeti vezmete matku a položíte k němu místo ní gumovou botu, ptáče ji přijme místo matky. Pokud ptáčeti ukážete dva předměty, něco tvrdého a studeného, co ale obsahuje krmení, a něco teplého, co je jen příjemné, ptáče si vždycky vybere to měkké a teplé.“

Per Qviding: Stinin život a smrt

Kapitola 1

Seřaďovací nádraží v Tomtebodě

Nákladní vlak plný dřeva z Norrlandu dorazil na seřadiště do Tomtebody časně ráno. Strojvedoucí přesně nevěděl, kdy pojede dál, doslechl se, že by ještě mohlo dojít k dalším zpožděním. Vlastně tu ani správně neměl být, kvůli různým problémům na trati nebyl náklad odeslán do celulózky v Bråvikenu nejkratší cestou přes Hallsberg, ale přes železniční most Getingmidjan v centru Stockholmu. Zřejmě ho bude muset vyložit jižně od města.

Strojvedoucí v posledních letech uvažoval o návratu do Finska, do jedné ze zemí s nejmenší liberalizací trhu železniční dopravy. Za stejnou službu zaplatí finští občané polovinu toho, co jejich švédští sousedé. Ve Švédsku bylo nejvíce privatizovaných železnic v celé Evropě. Žádné analýzy dopravní situace tady nedokázaly narušit liberální mýtus o všeobecné nadřazenosti trhu. Připomíná to hru party kluků s vláčky, pomyslel si.

Když pak dostal další informace o aktuální situaci na trati, rozhodl se, že se vydá na obhlídku vagonů. Správně ji měl provést už v Borlänge, ovšem to se z logistických důvodů nestihlo.

Nejdřív si ale zakouří, na to se tolik těšil. Vyšel z kabiny strojvedoucího. Venku svítalo, nádraží bylo zalité žlutým světlem. Opřel se o zábradlí táhnoucí se podél kolejí a ubalil si cigaretu.

Viděl, že bude krásný den – už nyní vál vlahý vítr. Cigaretu bez filtru si zasunul do úst a ucítil přitom chuť tabáku, který z ní na okraji částečně vyčníval ven. Cancour, jak se říká v jeho bývalé domovině, chutnal sladce po višních.

Nahoře na jednom ze zadních vagonů vezoucích méně kvalitní smrkové dřevo šustila ve větru bílá plachta. Vyčuhoval sice jen její cíp, ale i tak hrozilo, že o něco zachytí a strhne s sebou i část nákladu. Někdy i všelijaký odpad, který se tam občas dostal, když vagon nakládaly jeřáby. Toho by si ale snad všimli už ve Svegu, ne?

Strojvedoucí si nakonec nezapálil, cigaretu zastrčil do náprsní kapsy a vykročil podél zábradlí. Když se přiblížil k vagonu, zahlédl přímo pod plachtou ještě něco jiného.

Hergot!

Překročil koleje a vyskočil na vagon. Chytil se přitom jednoho z řady železných sloupů, došlápl na silný kmen. Povytáhl se, aby měl lepší rozhled.

Pak ji uviděl.

No jasně, je to ruka.

Z rukávu tmavě zelené bundy čouhala špinavá ruka. Když zafoukalo a plachta se zavlnila, všiml si vlasů.

Dlouhých plavých kudrn plných drobných úlomků kůry a třísek.

Mrtvola, pomyslel si strojvedoucí. Zvažoval, jestli se na ni má podívat zblízka, anebo raději zavolat policii. Nejistými pohyby se přesunul k dalšímu sloupu.

V životě viděl jen jednoho mrtvého, byl to jeho otec, veterán ze zimní války. Na podzim roku 1965 se vysmál do obličeje své posttraumatické stresové poruše, odešel do lesa za svým domem v Karleby, vložil si do úst granát a vytrhl závlačku. Když ho pak našli, nebyl na to málo, co z něj zbylo, pěkný pohled.

Tohle bude sotva horší, pomyslel si strojvedoucí. Sklonil se k plachtě a odhrnul ji.

Pronikavě se na něj zadívalo černé oko. Ruka, která před chvílí vypadala jako mrtvá, ožila.

Kapitola 2

Midsommarkransen

Na tohle roční období bylo nezvyklé teplo, sedmadvacet stupňů ve stínu a téměř úplné bezvětří. Komisařka kriminální policie Jeanette Kihlbergová se posadila do houpací sítě na zahradě za domem, přinesla si s sebou hrnek ledového čaje a hodlala si užít poslední den volna. Vzala si týden předčasné dovolené, aby pokud možno dala do pořádku dům.

Při jeho prohlídce před osmi měsíci obcházela nevelký pozemek a prohlížela si dvě patra tohoto strašidelného zámku. Vypadal téměř stejně jako nyní. Na fasádě zbytky červené barvy, na dřevěných nárožních sloupcích bílé odřeniny, rozbité okapy a shnilé okenní rámy.

Nezabývat se vnějškem, který všichni vidí, ale zaměřit se spíše na to, co panuje uvnitř, je sympatické, pomyslela si. Ovšem jí samotné se to moc nedařilo.

Když se natáhla po hrnku a cigaretách, v síti zapraskalo. Bylo dusno, ve vzduchu jako by zcela chyběl kyslík, zmáhala ji únava. Dům musí upravit k obrazu svému, a s tím bude ještě hodně práce.

Ležela v síti, dokud nedopila, pak vešla do domu a v obývacím pokoji zapnula televizi. Nechala ji puštěnou a posadila se s krabicí fotografií na pohovku. Chtěla si z nich několik vybrat, aby si je pak mohla připevnit na ledničku.

Zrovna běžel pořad o literatuře. Jeanette nesoustředěně poslouchala moderátora, postaršího kulturního činitele, jak představuje svého hosta, spisovatele.

… ano, takže tohle je vaše patnáctá kniha. Poprvé se neodehrává v současnosti, jde o druhou polovinu devatenáctého století. Mohl byste nám k tomu povědět něco víc?

Je to ve skutečnosti moje šestnáctá, ne patnáctá kniha…

Jeanette zvedla oči od fotografií. Když uviděla, s kým rozhovor probíhá, povzdechla si.

Peru Qvidingovi bylo stejně jako jí něco přes padesát a byl v nápadně dobré kondici. Před dvaceti lety, na konci devadesátých let, debutoval románem inspirovaným New age, který se jmenuje Cesta života. Jeanette jej četla a pamatovala si, že je to filozofická kniha, která se snaží čtenáře vybízet, aby se nikdy nevzdávali svých snů. Zdála se jí povrchní a špatně napsaná, a proto ji dost překvapilo, že se okamžitě stala bestsellerem. Per Qviding díky ní zbohatl, objel s ní celý svět, obdržel spoustu prestižních ocenění a zúčastnil se nejrůznějších kulturních akcí hodných toho označení.

Jeanette se vrátila k fotografiím na stole. Hned jí padla do oka jedna, kterou si vytiskla na jaře. Byl na ní její syn Johan a jeho dívka během přestávky při kondičním běhání v San Francisku. Johanův úsměv a pohled naznačují, že dívka stojící po jeho boku je něco víc než jen jeho kamarádka.

Per Qviding v televizi zatím vyprávěl o svém novém románu, který prý vychází ze skutečných událostí. Jeanette si vybavila, co následovalo po úspěchu jeho první knihy. Qviding se rozvedl a vzal si svou literární agentku. Rozvod to byl velmi nehezký. Jeho bývalá manželka se v několika zahořklých rozhovorech nechala slyšet, že Cesta života je plagiát jejího vlastního textu. Nakonec se nějak usmířili. Jeanette nepochybovala o tom, že Qviding své bývalé ženě za mlčení zaplatil. Tohle všechno jsou ale jen pouhé spekulace. Exmanželka se už k tomu nemůže vyjádřit, neboť zemřela na rakovinu prsu.

Jeanette se zamyslela nad Åkem, svým bývalým manželem, umělcem, nad jeho úspěchy, díky nimž zbohatl. Od chvíle, co se Åkemu podařilo prorazit, už brzy uplyne deset let. A přestože to ona ho po celá předešlá hubená léta živila, on jí za to nikdy ani nepoděkoval.

Na fotografii viděla jejich úsměvy, jejich syna, jemuž je nyní třiadvacet. Oficiálně ho měli ve společné péči, ovšem neoficiálně nemá velký umělec nejmenší zájem svého jediného potomka vídat. Jeanette nevěděla, jestli se vůbec stýkají.

Se samotou člověk buď bojuje, anebo ji vítá, pomyslela si.

Pokud šlo o ni, zvolila si ji sama – se dvěma výjimkami. Vedle prázdného místa v srdci po Johanovi v něm zůstal ještě jeden prázdný kout.

Přibližně ve stejné době, kdy ji opustil Åke, poznala ještě někoho jiného. Osobu, která později zmizela z jejího života, aniž dostala šanci jí v tom zabránit.

Sofia Zetterlundová, která jí pomohla vyřešit jeden neobyčejně složitý případ.

Sofia Zetterlundová, která se časem stala její blízkou přítelkyní.

Někým, do něhož se po čase možná zamilovala.

Zatracená Sofia!

Je ale pozdě na tom něco změnit. Je pozdě na všechno. Je pozdě pořídit si další děti, změnit směr života.

Nedávno jsem procházel pozůstalost v domě své babičky u Ljusdalu v Hälsinglandu. V jedné krabici ležely deníky z šedesátých let devatenáctého století. Napsala je jedna má příbuzná. Jmenovala se Stina a žila v jisté izolované vesnici v Jämtlandu.

Jeanette se znovu podívala na obrazovku. Čímsi ji zaujal Qvidingův hlas. Odložila snímek s Johanem i deset let staré vzpomínky. Musela uznat, že Qviding je zdatný vypravěč. Dalo by se říct, že je schopen vzbuzovat důvěru. Jako starý přítel.

Stina pak z nějakého důvodu odjela do Stockholmu, pravděpodobně byla jednou z těch, které z domova vyhnal hlad. Stala se na Södermalmu známou postavou. Bloudila ulicemi, vykládala něco nesrozumitelného, zavřeli ji do ústavu pro choromyslné a diagnostikovali u ní jakousi formu extáze s nutkáním kázat a zpívat náboženské písně… Jsem si zcela jistý, že Stina pomatená nebyla. Chtěla nám cosi sdělit. O nějakém svém zážitku z dětství, v němž šlo o život. Právě tohle jsem se pokusil zpracovat ve svém posledním románu. Toto téma mi není zcela cizí, mám totiž vlastní zkušenosti…

O soukromém životě Pera Qvidinga toho Jeanette moc nevěděla, snad jen to, že tento autor se příliš neukazuje na veřejnosti a objevuje se jen při uvádění svých nových románů. Jakkoli už nemívaly tak skvělé recenze jako jeho debut, čtenáři je dál kupovali. O Qvidingově soukromí se toho tedy moc nevědělo, bulvár zato často referoval o jeho majetku.

Vždycky jsem hodně dbal na svou integritu, o tomhle se jsem proto dosud nikde nezmiňoval. Nyní ale cítím, že nastal čas promluvit…

Jeanette poměrně překvapeně poslouchala, jak Qviding hovoří o tom, že v mládí pracoval jako zdravotník na anesteziologii, za tímto spořádaným životem nicméně skrýval těžké problémy s alkoholem a závislostí na lécích. Když se jednou opět opil, což se dělo v podstatě denně, vyrazil s motorovým člunem na moře. Došlo k nehodě, málem se utopil, skončil v kómatu. A zatímco lékaři bojovali o jeho život, ocitl se v jakémsi mezním stavu.

Ten zážitek nebyl psychický ani fyzický… Šlo o něco jiného. Kupodivu jsem po sedmi dnech procitl. Když Bůh odpočíval, probudil jsem se…

Utonutí? ptala se v duchu Jeanette.

Díky, Pere. Četba o tomto zážitku i o vaší příbuzné Stině bude jistě vzrušující… O těchto tématech si ale budeme dál povídat až po pauze. Za chvíli na viděnou.

Jeanette si do kuchyně odnesla Johanovu fotografii, pár starých školních snímků a fotku z fotbalového tábora. Později si je připevní na lednici.

Posbírala ze stolu nádobí od snídaně a zapnula myčku. V obýváku zatím pokračoval pořad.

Stina věřila, že spatřila Boha, očistec i ráj. Jak jste asi pochopil, jsem nevěřící. Duchovno vnímám jako naléhavou potřebu nového diskurzu, slovům jako Bůh, andělé, nebe a peklo se raději vyhýbám. Teologie lidi děsí a brání seriózní diskusi.

Kdesi pod zvuky televize a myčky se ozval telefon. Jeanette se vrátila do obýváku a rozhlédla se.

Musíme skončit s oddělováním duchovního a vědeckého. Cožpak to není naprostý nesmysl, zkoumat něco, čemu nerozumíme? Jen si zkuste představit, jak by to asi vypadalo, kdybychom takhle pohlíželi třeba na mikrobiologii… Naše znalosti a informace by teď byly nesrovnatelně menší. Na lidi, jako byla Stina, bychom neměli pohlížet jako na posedlé, pomatené nebo choromyslné. To, co prožili, bychom měli brát vážně. Neměli bychom je nikam zavírat, ale učit se od nich…

Problémem velkého domu je, že telefon nejspíš využívá každé příležitosti se v něm někde schovat. Jeanette konečně zjistila, odkud se ozývá. Když se vrátila z nákupu, nechala ho na stolku v předsíni.

Řekl bych, že Stininy zážitky jsou pro nás obzvlášť zajímavé v dnešní době, kdy stojíme před…

Jeanette televizi vypnula, přešla do předsíně a přijala hovor.

Volal Jimmy Schwarz, jeden z policejních náčelníků a současně její podřízený na policii City. „Jsem právě na cestě na Kvarnholmen,“ hlásil jí. „Já vím, že máš dovolenou, ale asi bys měla taky přijet.“

Zatímco jí Schwarz vysvětloval, o co jde, Jeanette si s jistým pocitem lítosti uvědomila, že víc než volno potřebuje práci.

Neperspektivní a nepodstatné úvahy se rozhodně nevyrovnají vraždě.

Kapitola 3

Bílá melancholie

V jihozápadním Jämtlandu, na pomezí lesů a hor, stojí tři dřevěné domy a z hor proudí potok, který nakonec vtéká do nedalekého jezera. Od domů k jezeru vede jediná stezka, a pokud se odsud chce někdo dostat někam jinam, musí nejprve překonat obtížný terén: zrádné mokřady, prastaré hluboké lesy, strmé skály a kamenité rokle. V lesích žijí vlci, medvědi, rosomáci, rysi a šelmy, o nichž žádný z nás, co tu žijeme, nemluví nahlas. Před několika lety jsme měli kozlíka, ale utekl nám a my ho pak našli napůl potopeného ve vodě a roztrhaného na kusy. V současnosti chováme jen slepice.

V jednom domě žije Ingar se svou rodinou a v druhém my, Qvidingovi. Jsou tady i dva menší domečky: jeden se používá jako skladiště a ukládá se do něj ozimové osivo a druhý, ten s ohrádkou, slouží jako kurník. Na plochách mezi domy máme několik neduživých záhonů, kde pěstujeme hlavně kořenovou zeleninu. Třetí a zároveň největší dům se nachází stranou od ostatních v malém údolí u skalní stěny, kde rostou husté smrky. To je dům Starších.

Večer často krouží nad horami sokol stěhovavý. Dravec jako by je strážil. Někdy, zejména v létě, se z některého domu ozývá zvuk smyčcových nástrojů. To jsem já, hraju na nyckelharpu, a Ingar, který hraje na violoncello.

Zrovna dnes večer hudba rázem utichne. Ingar přestane hrát, já také.

Ingar je na zvuk violoncella velmi citlivý, otáčí kolíky a přejíždí smyčcem po strunách, zavírá přitom oči a sklání hlavu na stranu, poslouchá. Vlivem vlhkosti, která se do domu vkrádá mezi prkny ve stěnách, se nám nástroje občas rozladí. Tohle vlhko nedokáže zahnat ani oheň v kamnech.

Je srpen a mně je šestnáct. Ještě nikdy jsem nezažila takhle syrové a deštivé léto. Ingar mi to může potvrdit, protože jsme stejně staří a on tady v Bílé Vodě žije od narození. Teď tu vládne nepříznivé počasí, které ne a ne skončit. Ještě že máme jeden druhého. Když jsou lidé dva a umějí se nějak zabavit, snáze pak zapomenou na hlad.

Za okny se stmívá, v slabém světle soumraku si prohlížím Ingarovy ruce. Jsou hebké a jemné. Pamatuji si, kde byly v noci.

Ingar vypadá jako anděl. Má vlnité vlasy a oči tak hluboké, až se zdá, že vedou do jiného světa. Je škoda, že je občas zavře, jako právě nyní. I jeho srdce je dobré. Má moc rád Vidara, mého mladšího bratra. Těší mě to, protože Vidar je na této zemi jen krátce, pouhých sedm let.

Zkouším své struny. Nyckelharpa je hudební nástroj, pro nějž nebylo napsáno nijak mnoho významných skladeb. Je vidět, že přednost dostávají housle. Skoro ve všech notových záznamech vidím, že nyckelharpu je třeba naladit tak, aby zněla jako housle.

Ingar právě oči opět otevřel, podívá se na mě a současně začíná hrát, brnkáním reaguje na praskající dřevo v kamnech. Usměju se na něho a tvářím se, že se mě jeho pohled nedotkl.

Skladba, kterou jsme teď hráli, pochází ze země jménem Österreich. Neleží přitom vůbec na východě, ale daleko na jihu. Všechny ty krásné melodie složil muž, jehož jméno zní Franz Schubert. Ve skladbě počítal s pianem. Nevím sice přesně, co je piano, v notovém zápisu je každopádně velké množství krátkých úderů. Snažím se je napodobit brnkáním na své struny a občas to zní opravdu pěkně.

Ingar na mě kývne. Začneme hrát znovu, od začátku.

Ze všeho nejraději mám, když se přestaneme ovládat a zapomeneme hrát podle not. Ingar někdy hraje rychle úmyslně, a že je moc rychlý, si uvědomí, teprve když ho doženu. V jeho očích se poté zableskne, začne hrát ještě rychleji, záměrně nedbá na tempo. Šlachy na rukou se mu napnou, smyčec tlačí na struny příliš silně. Já se přidám, hraju tak usilovně, až se mi tělem rozlije příjemný pocit. Když dohrajeme, jsme zpocení a těší nás, že jsme porušili pravidla. Melodie je prostá, stále dokola se v ní opakuje jen pár tónů, ovšem v hlavě se při ní rodí temné představy.

Největším zážitkem vždycky bývá, když notám vzdorujeme tak, jak by se to nemělo dělat. Vznikají při tom nové tóny, nové rytmy. Je to naše společné dílo. Staré melodie ze vzdálených zemí přetváříme ve své, svým vlastním způsobem, který je dílem okamžiku. Nás dvou, mě a jeho.

Hrajeme dál v sytě modrém světle letní noci a mně se při tom volně rozběhnou myšlenky. Myslím na svého otce, který nedávno daleko odjel, teď už je ale na zpáteční cestě. Pe má mě a Ingara rád, na rozdíl od matky, která poslední dobou nemá ráda nikoho kromě malého Vidara. Zdá se, že ji kromě něj nic jiného nezajímá, až na jedno: aby trestala ve jménu Boha. Boha – přinejmenším takového, jaký vystupuje ve starozákonních knihách, před Ježíšem – má tedy možná také ráda.

Tak takové věci se mně, Stině z Bílé Vody, honí hlavou, když s Ingarem hrajeme skladbu bez jediného přerušení. Když dohrajeme, Ingar se hlasitě zasměje, jakoby úlevou, opře si cello o rameno a vztáhne ke mně ruku.

Koneček jeho prostředníčku krvácí, já mu krev slíznu, zasunu si jeho prst do úst a po železe chutnající tekutinu ochutnám. Pak si s ním propletu prsty a dlouho takhle vedle sebe sedíme. Unavení, se spletenými prsty.

„Co myslíš, co je za horami?“ ptám se.

Ingar neodpoví, ale věnuje mi úsměv.

Některá slova mlčí jako kámen v horách, napadne mě. Jiná šeptají… Přemýšlím, jak to vyjádřit. Jiná slova šeptají jako šumící les… anebo duní jako jarní vodopád. Později si to zapíšu do deníku.

Když s Ingarem kráčíme po stezce k jezeru, je už tma. Cítíme každý kořen, nerovnosti jako by byly součástí našich těl. Víme, kam došlápnout. V polovině cesty se zastavím a vyzuju se. Je to už rok, co jsem šla venku bosá.

Vzpomenu si na jednoho chlapečka, o němž mi vyprávěla matka. Narodil se předčasně, proto byl neduživý a téměř hned zemřel. Přesně takové je letošní léto. Odejde, aniž mu bylo dáno žít, churavé a postrádající smysl.

Dál směřujeme k vodě. Zem pod mýma nohama je chladná. Stezku už brzy pokryje stříbřitá křupající jinovatka. Oči si pomalu, ale jistě zvykají na slabé světlo. Zadívám se na Ingara. Během jediného léta hodně zhubnul. Propadly se mu tváře a spánky, krk má pod dlouhými vlasy štíhlý a šlachovitý.

Jediný, kdo léto zvládl bez úhony, je můj otec. Po návratu z cesty má zakulacené tváře. Navštívil velkou vesnici jménem Särna. Na jihu zjevně není tak velký hlad, nicméně Pe si odtamtud mnoho jídla nepřinesl: malý pytlík s chlebem a několik sáčků s velkými tvrdými semínky, která jsme, aby byla vůbec k jídlu, nejdřív museli několik hodin vařit. Stejně pak byla suchá a chutnala skoro jako hlína. Jindy, když byl Pe na delší cestě v Norsku, mi odtamtud přivezl nový smyčec.

Zastavíme se na břehu a já si odložím boty na zem. Fouká studený vítr. Když ze sebe shodím šaty, naskočí mi husí kůže.

Sem se chodíme koupat odmalička. Teď jsme už skoro dospělí.

Potom ležíme nazí na zádech nedaleko břehu. Čas je jako záklopka propouštějící vteřiny a minuty určené pro zábavu a k zapomnění. Jako bychom s Ingarem měli malý společný pokojík, v němž platí jen zákony našich těl, okolní svět do něj nesmí.

Přejedu si prsty po břiše a zatlačím na malou vybouleninu pod pupkem. „Byl jsi až tady,“ řeknu. „Skoro mě to bolelo.“

Ingar položí hlavu a já se zadívám na noční oblohu. Nahoře se pohybuje světlý bod, možná tam zaplála kometa nebo meteor. Sleduji to světlo, dokud nezmizí za obrysem lesa.

Když tam dole ucítím jeho ústa, zajedu mu prsty do vlasů, které mám mokré po koupeli. Pak mu opatrně sevřu nohama záda.

On mi rukama objímá boky. Začnu jimi pohybovat, nejprve pomalu, pak zrychlím.

Najednou jako by nás něco vyrušilo. Strnu a nastražím uši.

Kdesi v šumění stromů uslyším hlasy. Jsou vzdálené, jako by se ozývaly za zdí. Zní to jako hlas muže a ženy.

Otevřu oči a opřu se o lokty. Ingar na mě pohlédne.

„Jak je to dlouho, co jsme se sem vydali?“ zašeptám.

Ingar se usměje a pokrčí rameny.

„Hledají nás,“ řeknu. „Tvůj otec a moje matka… Musíme se obléknout!“

Ingar mívá často po těle modřiny. Jeho otec je přísnější než moje matka. Ano, dost možná je ještě podivnější než Em. Nesmějí nás tady najít.

Mlčky se oblékneme. Pocit štěstí bývá zrádný, pomyslím si. Často se jím přivolá neklid. Rozum jako by trestal tělo za to, že si přespříliš dopřávalo.

Vracíme se zpět. Cítím nevolnost, protože se blížíme k domům.

Ingar se zastaví a podívá se na mě. Oči se mu ve slabém světle lesknou, otevře mi náruč a já do ní vklouznu. Přitisknu mu hlavu na prsa a poslouchám údery srdce. Obou našich srdcí.

Všechno zlé ze mě vyteče – do země a do skály.

Až se vrátím domů, budu si psát do deníku. Ingar mi ukazuje, jak může vypadat a chutnat skutečný život, to si zapíšu. V krvi je něco nového, neznámého, dodám. Něco, díky čemuž kolotá v žilách hlasitěji, ve spáncích tepe, prsa se chvějí. Nikdy – nikdy – nikdy nezářily barvy lesního kvítí tak jasně, šťavel nikdy nechutnal tak svěže a les tolik nevoněl.

Uplynou dva týdny a stezku mezi vesnicí a jezerem pokryje bílá námraza.

Kapitola 4

Kvarnholmen

Stockholm připomíná tělo na operačním stole. Pokud zrovna není třeba nahradit opotřebované klouby, ucpané tepny nebo různé vady na kráse, je třeba mu něco amputovat nebo přišít.

Poloostrov tísnící se mezi Saltsjönem a Svindersvikenem se v minulosti pod skalpelem ocitl už několikrát. Ještě před pouhým půlstoletím byl Kvarnholmen ostrovem, průliv pak byl ale vyplněn pylony a z ostrova se stal poloostrov. Podle plánů se má za několik let stát opět ostrovem. Beton bude odstřelen, aby uvolnil místo kanálu.

Celé území bylo současně podrobováno rozsáhlé kosmetické operaci, policie proto staveništi obklopenou plochu pod viaduktem vedoucím na Kvarnholmen ohradila.

Mrtvola ležela na místě budoucího kanálu, pod mostem na otevřené asfaltové ploše o rozloze asi sto krát sto metrů. Jeanette konstatovala, že muž byl zastřelen.

Přestože bylo po deváté večer, nad makadamovým povrchem se chvěl teplý vzduch. Zároveň se na něm mihl stín helikoptéry mířící na sever, na nábřeží Saltsjönu. Právě dorazili kriminalističtí technici a začali se společně s několika uniformovanými policisty připravovat k práci.

Jeanette došla k policejní pásce a zastavila se u ní, kus od ostatních. Na botách měla igelitové návleky a v ruce mobil.

„Ano, předmět podobný pistoli,“ řekla. „Jedna svědkyně natočila pachatele na mobil z Kvarnholmského mostu. Máme jeho kvalitní popis. Je tady Schwarz. Ozvu se, jakmile budu vědět něco nového,“ zakončila a uložila si mobil do kapsy.

Vůz zásahové skupiny stál ve stínu jednoho z mostních pilířů. Na zadním sedadle seděla svědkyně, dívka v bílých šatech a se studentskou čapkou na hlavě.

Dívka, zjevně opilá, měla přesto tolik duchapřítomnosti, že podezřelého při činu nafilmovala. Když přecházela most, uslyšela výstřel, pak se – v jedné ruce pivo, v druhé telefon – postavila k zábradlí. Nebýt opilá, možná by se natáčet neodvážila, pomyslela si Jeanette po návratu k vozu.

Kvalita videozáznamu byla skvělá. Zdálo se, že muži je asi třicet, je středně vysoký, s mírnou nadváhou, světlou bradkou a vyholenou hlavou. Na sobě má volné bílé tílko, modré džíny ustřižené těsně nad koleny a tmavě šedé tenisky. Pravděpodobně se dál zdržuje na Kvarnholmenu, protože zásahová vozidla byla na místě velmi rychle a zatarasila Svindersvikský most i průjezd mezi Finnbodou a tímhle místem položeným o něco níž. Pachatel je ozbrojený, zřejmě i dost vystresovaný, a soudě podle videozáznamu je navíc pod vlivem nějaké omamné látky.

Jeanette si hřbetem dlaně otřela pot z čela a zvažovala, jaké se teď vrahovi nabízejí možnosti. Pokud se nebude chtít prostřílet pryč, uvažovala, zas tolik jich nemá. Může se vzdát, anebo skočit do Saltsjönu.

Komisařka Jeanette Kihlbergová sledovala kariéru svého mladšího kolegy Jimmyho Schwarze už od jeho aspirantských začátků. Byla u toho, když Schwarz coby čerstvý absolvent policejní školy uviděl první mrtvolu, a pogratulovala mu poplácáním po rameni, když vyřešil svůj první případ. Když se pak stal náčelníkem skupiny, pozvala ho do hospody na pár piv.

Nyní se Schwarzem míjela svižným krokem Harmoniku, letitou kancelářskou budovu, jejíž vzhled skutečně odpovídal jejímu jménu: byla to nízká podlouhlá stavba s řadou oken napodobujících otvory zmíněného hudebního nástroje. „Stockholm se nikde jinde tolik nepodobá New Yorku jako tady,“ řekla Jeanette a kývla směrem ke staré průmyslové čtvrti, nyní opravené a přestavěné na byty. Podle švédských měřítek jsou to věžáky. Stojí v tak těsných řadách, že do ulic mezi nimi nedopadají sluneční paprsky. Chvílemi se ozýval zvuk sirén a nad hlavami se jim vznášela helikoptéra. Její listy přetínaly sluneční světlo a na fasády díky tomu dopadaly jeho záblesky.

Jeanette se zdálo, že cítí pach Schwarzova adrenalinu. Možná byl ale cítit z ní. V pachu potu bylo cosi obzvlášť pronikavého. Vzpomněla si, jak kdosi tvrdil, že je to přebytek stresového hormonu. Ona i Schwarz byli na adrenalinu závislí, jen na něj každý reagovali jinak. Schwarz obyčejně neustále něco povídal, zatímco ona bývala zamlklá a zaražená.

Schwarzův vzhled umocnila jeho léta strávená u policie. Vypadal teď jako prototyp pochůzkáře. Mohutná postava a tvář boxera. Vždycky to byl tvrdý chlap. Jeanette napadlo, že to možná souvisí s tím, že vyrůstal na předměstí v rodině drogově závislých. Zážitky s opilostí a bitkami zformovaly jeho vnitřní ustrojení stejně výrazně, jako policejní služba ovlivnila jeho vizáž. Na tváři, několik centimetrů pod okem, měl malou bradavičku, která vypadala z určitých úhlů jako slza.

„Tady je to,“ pronesla Jeanette a přidala do kroku.

Na konci ulice zářila bílá betonová zeď. Za ní se rozkládalo staveniště. Podle informací operátora z vrtulníku by se měl pronásledovaný pachatel nacházet někde v těchto místech. Ve zdi byla kovová vrata. Vypadalo to, že se dají podlézt, mezera pod nimi byla dostatečně široká. Na staveništi vládl klid a kolem hromad odpadu a strojů poletoval prach.

„Počkej ještě,“ řekl Schwarz a vytáhl vysílačku.

Zatímco rozmlouval s operátorem, Jeanette se zadívala na území za vraty. Staveniště jí připadalo obrovské, viděla na něm mnoho stavebních buněk naskládaných do dvou pater a kontejnery s nejrůznějšími druhy odpadu. U několika koster budoucích sedmiposchoďových domů se tyčil mohutný jeřáb.

Schwarzovi vyrazilo na čele několik krůpějí potu. „Teď se tu tedy nepracuje?“

Vysílačka zapraskala. „Ne,“ odpověděl operátor ve vrtulníku. „Mám informace, že se tu dva týdny nic neděje. Nikdo by tu proto neměl být. Kouknu se, jestli bychom nemohli získat nějaké kvalitnější záběry z termokamery a víc informací. Vydržte moment…“

Když se Jeanette zadívala na Schwarze, pochopila, že mu adrenalin vyprchává, on ale přesto dělá všechno pro to, aby si ho v těle aspoň trochu udržel. Věděla o něm, že se pod jeho vlivem dopouští přešlapů a vrhá se hlava nehlava do různých situací, aniž by přitom zvažoval možné následky.

S tím by se ale snad něco dalo dělat. Jeanette ho přihlásila na podzimní kurz na téma psychologie a ponoukala ho, aby začal znovu trénovat box. Věděla, že box může člověka navést k tomu, aby se naučil ovládat působení adrenalinu. Schwarz se v mládí řadil mezi pět nejlepších švédských boxerů ve velterové váze, box ovšem v sedmnácti pověsil na hřebík, protože ho nebavilo být věčně zavřený v místnosti. Hněv se pak místo toho snažil krotit tím, že se začal učit hrát na akordeon. Hraje na něj stále, nedávno mu bylo čtyřicet.

„Termokamera toho vidí víc, hned na několika místech,“ pokračoval operátor. „Kousek východněji je jiné ohrazené území, patří to stavební firmě W&W Bygg. Nachází se tam nejmíň deset osob. Je to bývalá ředitelská vila, kde se dřív pořádaly kulturní akce pro děti… Pošlu vám link na termokameru.“

Zatímco procházeli stavbou, Jeanette povolala posily. Dva zásahové vozy, které už na Kvarnholmenu byly, požádala, aby se co nejnenápadněji přiblížily ke stavbě.

Po chvíli se po levé straně objevila dřevěná ohrada. Táhla se podél celého svahu a byla tak vysoká, že za ni nebylo vidět. Po svahu skály ale vedla štěrková cesta. Když po ní vyšli až na úroveň ohrady, Schwarzovi cinkl mobil.

Jeanette se postavila vedle něj a společně si prohlíželi záběry z termokamery. Jak je sakra možné, že v takovém hicu dokáže odhalit lidské tělo? pomyslela si Jeanette. Když ale ucítila, jak je Schwarz rozpálený, divit se přestala.

Na displeji napočítala celkem jedenáct osob.

„Můžu ti vylézt na ramena?“ zeptala se tónem, jenž napovídal, že je to spíš rozkaz než otázka. Schwarz se sklonil, Jeanette si mu stoupla na ramena a povytáhla se. Chytil ji za kotníky a ona se napřímila.

„Vidíš něco?“ zeptal se Schwarz, ale Jeanette na něj jen místo odpovědi sykla, aby byl zticha.

Stála mu na ramenou dvě minuty a pak mu pošeptala, že chce seskočit. Ve stejnou chvíli se za nimi objevily vozy zásahové jednotky.

Jeanette popsala deseti policistům v kuklách, co viděla za ohradou. „Asi tak třicet metrů za ní stojí dvoupatrový dům. Je opuštěný a zarostlý.“

Všichni se pak vydali k severní straně ohrady. Když procházeli kolem cedule sdělující, že jde o kamerami monitorovaný soukromý pozemek, Jeanette opět prudce stoupl adrenalin. Důvodem byly zvuky, které uslyšeli.

Za ohradou plakalo dítě.

Operátor sledoval zkušeným okem veškeré dění dole na zemi. Jedna jasně žlutá skvrna na kameře se rychle pohybovala od hlavní budovy směrem k ohradě. Kamera náhle zachytila další postavu, kterou předtím nebylo vidět. Její velikost naznačovala, že jde o dítě.

Operátor si obraz oddálil a sledoval nyní pohyb policistů. Rozdělili se do čtyř skupin po třech mužích a ohradu obestoupili. Podezřelý s dítětem v náručí běžel zpět k domu. Nyní bylo na Kihlbergové, aby rozhodla o dalším postupu.

„Momentálně jsou všechny osoby uvnitř domu. Dítě a objekt se nacházejí v pokoji na jeho jižní straně.“

Když byla Jeanette náctiletá dívka, dokázala se skvěle uklidnit při sjezdu na kole z Tornebergetu v Haninge, její psycholog jí nicméně později vysvětlil, že za kýžené adrenalinové opojení platí až příliš vysokou cenu. Vnitřní klid by měla raději hledat jinde, nerozdírat si ruce do krve. Jenže poté, co vyzkoušela běh, posilování a lezeckou stěnu a zjistila, že jí to nijak nepomáhá, se opět vrátila na Torneberget, nejvyšší bod Stockholmu v nadmořské výšce sto jedenáct metrů.

S horským kolem na rameni pokaždé vystoupala na vrchol a chvíli tam poseděla v rozhledně. Když potom klidně a metodicky sjížděla dolů svahem, pochopila něco důležitého: člověk by měl mít strach pod kontrolou. Měl by z něj mít respekt a současně by ho měl ovládat.

Nyní, o čtyřicet let později, stála kriminální komisařka Jeanette Kihlbergová před dvoupatrovým domem a držela prst na spoušti. V místnosti v přízemí se pravděpodobně nachází ozbrojený muž podezřelý z vraždy a s ním malé dítě. Vrata ohrady mají moderní zámek s kódem. Jeanette tu napočítala celkem tři kamery.

Za otevřenými dveřmi do kůlny, v níž by správně mělo být uložené zahradní náčiní, stála malá palanda, dvě židle a piknikový stolek. Vedle stál obytný kontejner, dlouhý asi šest metrů a široký dva a půl metru, s podobnou palandou jako v kůlně. Na krabici od piva obrácené dnem vzhůru ležel notebook. Vzadu v kontejneru, ve stínu, byla naskládaná spousta dalších věcí. Odér podobný zápachu staré skříně svědčil o tom, že se jedná hlavně o oblečení.

Policie na komunikačním centru identifikovala podezřelého jako Rikarda Stridha, kterému je osmadvacet a v jeho životopisu se nachází několik násilných trestných činů a drogových deliktů.

Velitel jednotky, který stál vedle Jeanette a držel v ruce megafon, před chvilkou podezřelému sdělil, že policie ví, kde se právě teď nachází, i to, že má u sebe dítě. „Rikarde Stridhe… vyjděte jako první. Nechceme u vás vidět žádnou zbraň. Po vás vyjdou ostatní. Nebudou mít nic v rukou, půjdou pomalu a klidně.“

Mnoho oken hlavní budovy mělo rozbitá skla, některá okna byla otevřená, jiná měla místo skel průhledný igelit. Uvnitř nebyly vidět žádné známky života. Naproti tomu břečťan byl živý a Jeanette měla pocit, že jí roste před očima ve stejně pomalém a pravidelném rytmu, v jakém jí pulzují spánky. Tohle byl adrenalin v klidové fázi, čtyřicet úderů za minutu. Stav, k jehož dosažení dřív potřebovala sjet z vrcholu kopce. Vteřiny, které přestávají nekontrolovaně tikat. Začnou být přehledné a lze je analyzovat.

V přízemní místnosti se za zataženými záclonami na zlomek vteřiny mihl stín. „Jdou ven,“ pronesla Jeanette.

Vzápětí se otevřely vchodové dveře a na staré kamenné schody vyšla několika váhavými krůčky tříletá holčička. Téměř lhostejně za sebou táhla medvídka. Byla spíš zvědavá než vyděšená.

Jeanette očekávala, že dítě bude zanedbané, ale – v kontrastu s okolím, kde se všechno zdálo být rozpadlé, zarostlé nebo jiným způsobem neudržované – vypadala dívenka pěkně a její žluté pyžamo nebylo potrhané ani špinavé. Dítě začalo pomalu scházet ze schodů. Za ním vyšel ze dveří Rikard Stridh s rukama nad hlavou.

Na jeho bílém nátělníku byly tmavé skvrny od potu, holá lebka se mu leskla. „Já Johnnyho nezastřelil,“ mumlal. „Pistole leží uvnitř. Není moje… Je Johnnyho.“ Kývl na dívenku. „Jejího otce… Jmenuje se Klara.“

Jeanette se často stávalo, že jí chemické procesy v těle dávaly vědět, že situace už přestala být nebezpečná. Tento pocit připomíná kocovinu po večírku, který skončil dřív, než se rozproudila zábava. Pocit zklamání není vůbec důležitý, převažuje vděk za to, že se to nezvrtlo špatným směrem. Místo ranního „vyprošťováku“ je třeba uvést věci do pořádku.

Právě se chystala pověřit jednoho ze starších policistů, aby se holčičky ujal, jenže Schwarz byl k jejímu překvapení rychlejší. Přistoupil k dítěti, dřepl si a vzal je za ručku.

Jeanettin puls opět klesl na normálních pětapadesát úderů za minutu a z domu začali po schodech postupně vycházet další lidé. Rikarda Stridha už mezitím odvedli k jednomu zásahovému vozidlu, aby po dobu, než přijde příkaz k jeho zadržení, nemohl být v kontaktu s ostatními. Jeanette ho vyslechne později.

Když z domu vyšel poslední člověk, Jeanette konstatovala, že všichni jsou více či méně zbědovaní. Všichni kromě dívenky ve žlutém pyžamu.

Schwarz mluvil na holčičku tichým hlasem. Ať jí říkal cokoli, byla klidná. Jeanette se snažila polknout, aby si uvolnila stažený krk. Johnny, pomyslela si. Mrtvý pod mostem. Klařin otec. Nic proti Schwarzovi, ale teď bude nutné sem zavolat nějakého profesionála, aby se o holčičku postaral. Ona sama nebyla v komunikaci s malými dětmi použitelná.

Následně informovala operátora ve vrtulníku, že zásah byl ukončen. Zatímco hlas z nebe slábl, zadívala se na lidi, kteří vyšli z domu. Seděli před ním na suchém zažloutlém trávníku, jeden z policistů mezi nimi procházel a zapisoval si jejich jména. Nezaznívaly žádné protesty, jen souhlasné skupinové mumlání. Všichni byli pravděpodobně mladší než Jeanette, i když byli léty více poznamenaní. Sedm mužů a tři ženy. Uvidí se, kolik z nich jsou švédští občané. Není pochyb, že tato skupina je velmi pestrá. Jsou to narkomani, ale zřejmě ne takoví, kteří okupují domy, a určitě nejde o nelegální stavební dělníky.

Nájemníci? napadlo Jeanette. Vzala mobil a rychle se snažila něco zjistit o firmě W&W Bygg. Obchodní firma se sídlem na předměstí Salem. Vedou ji dva lidé. Leif a Margareta Wettergrenovi.

„Je tu jen jedenáct lidí. To znamená, že nám pořád jeden člověk chybí,“ upozornil velitel zásahu a došel k Jeanette. „Ten dvanáctý je ve starém cabby. Stojí tamhle u stěny, pod tou plechovou střechou.“

„Karavan?“

Muž přikývl. „Dveře jsou zamčené zevnitř a ta osoba nereaguje. Dva z mých mládenců čekají na povel, aby tam mohli vpadnout.“

Malý karavan ze sedmdesátých let se skrýval za vysokými keři pod kusem rezavého plechu připevněného k fasádě domu. Pravděpodobně ho měl chránit před deštěm, protože střecha karavanu byla záplatovaná prkny a kusy dřevotřísky.

„Mladá holka. Nereaguje,“ řekl jeden z policistů, který se pokoušel dveře otevřít. „ Myslím, že je dehydrovaná,“ dodal a současně odehnal mouchu.

Jeanette došla ke karavanu se dvěma policisty z jednotky, kvalifikovanými zdravotníky. Za oběma urostlými mladíky, kteří se před chvílí účastnili zásahu, ale nyní plnili jinou úlohu, se držela ve vzdálenosti několika kroků. V přítmí karavanu ležela na lehátku žena. Byla nahá, měla na sobě jen ponožky.

V karavanu bylo o nejméně deset stupňů tepleji než venku. Mladíci ze všeho nejdřív rozhrnuli záclonky a otevřeli okno, aby se dovnitř dostalo světlo a čerstvý vzduch.

Na tělo dopadl sluneční paprsek, žebra a lopatky začaly vrhat stín. Lůžko bylo plné tmavých mokrých skvrn, jako by povlečení z ženy vysálo veškeré tekutiny.

„Puls?“

Muži se nad ženou skláněli z obou stran. Jeanette si všimla, že mluví tišeji a pohybují se ohleduplněji, což ale žádným způsobem neovlivňovalo jejich výkon.

„Slabý puls… Dech?“

„Slabý.“

„Injekci adrenalinu,“ pronesl jeden ze zdravotníků soustředěně, opatrně odhrnul z ženina obličeje tmavé vlasy a dvěma prsty jí otevřel víčka.

Bělmo mělo tmavě žlutou barvu.

Kapitola 5

Kvarnholmen

Blížila se půlnoc a nad ředitelskou vilou se v umdlévajícím večerním světle vznášely závoje prachu. Inspektor Jimmy Schwarz seděl se svou nadřízenou, komisařkou Jeanette Kihlbergovou, u jednoho ze čtyř stolů naproti jednomu z nájemníků, pokud se tak ti lidé dali nazvat. Všichni tvrdili, že vůbec nic neviděli a že netuší, co se stalo.

Muž, kterého měli před sebou, byl nicméně o něco hovornější než ostatní. Byl rodilý Stockholman, věk 39 let, nejstarší ze všech. Jeppe, jak si říkal, byl podle svých slov bez domova a několik let na metadonu, což na něm bylo vidět. Člověk by řekl, že mu není ani o den méně než pětapadesát.

Schwarz se soustředil jen obtížně. Myslel na Klaru, na holčičku, která před několika málo hodinami přišla o otce. Klara si nyní povídá s expertkou – na stromě, v polorozpadlém dřevěném domečku původně určeném na hraní. Zmíněná žena to zdůvodnila tím, že dívenka při tom musí být v prostředí, kde se může cítit bezpečně.

Pitomost, pomyslel si Schwarz. Pocit bezpečí snad měla u otce, ne? Když předtím s holčičkou mluvil on, přišel na vhodné téma rozhovoru – fotbal. Dívenka se mu svěřila, že má ráda Ronalda, s čímž on sám nemohl souhlasit, a když namítl, že Mbappé je o několik koňských délek sympatičtější a také mnohem vhodnější idol, Klara spokojeně přikývla a usmála se. V okamžiku, kdy se ho zeptala, co je to koňská délka, a Schwarz si uvědomil, že by na to nedokázal odpovědět, ji od něj odvedli.

Mladá žena, kterou našli v bezvědomí, byla odvezena do nemocnice. Podle pasu, který objevili v její kabelce, se jmenuje Besa Undinová, nedávno jí bylo osmnáct a je to švédská občanka.

Jeanette se podívala na Jeppeho. „Znáte Besu?“

„To nemůžu tvrdit,“ odpověděl Jeppe.

„A víte, jak moc se znala s tím mrtvým, s Johnnym Bondessonem?“

Jeppe pokrčil rameny. „Ona tu nebydlí. Ale pravidelně dochází do karavanu. Slyšel jsem, že utekla z pasťáku. Občas sedí nahatá ve dveřích. Byla to asi jeho kurvička.“

Schwarzovi neuniklo, že se v Jeanettiných očích zableskla zloba. „Dobrá, takže jí platil za sex,“ konstatovala, i když to nebylo nutné dodávat. „Platil jí drogami?“

„None of my business.“

O Johnnym Bondessonovi už v tuto chvíli věděli, že byl ostřílený recidivista. Z centrály jim poslali jeho osobní spis. Před třemi lety byl vzat do vazby pro podezření, že ubil k smrti svou bývalou přítelkyni, Klařinu matku, propustili ho ale pro nedostatek důkazů. Oba rodiče Klary jsou teď mrtví, pomyslel si Schwarz.

„Johnny tu bydlel teprve několik měsíců,“ řekl Jeppe. „Vím, že mu v květnu bylo třicet, protože v karavanu byl tehdy velkej mejdan, a samozřejmě vím i to, co se psalo v těch starejch bulvárních novinách.“

„Jakých?“

„No v těch, co ležej v karavanu. Johnny s tím článkem furt všude chodil a každýmu se chlubil. Jestli je to, co se tam píše, pravda, to fakt nevím.“

Jeanette kývla na Schwarze. „Skoč se po těch novinách podívat.“

Schwarz vstal a zamířil do karavanu. Přestože šel jen kousek za dům, připadal si jako poslíček. Jeanette ho k tomu nemusela vyzývat. Kdyby byla o vteřinu pomalejší, došel by tam sám.

Na místě pracovali technici. Jimmy se pozdravil s jejich vedoucí, o níž se dalo říct, že navzdory tomu, že je žena, se už může počítat mezi veterány. Zeptal se jí na bulvární noviny.

„Leží tamhle.“ Technička ukázala na stolek, na nějž s kolegy odkládali igelitové sáčky s důkazním materiálem. „Jsou dva roky staré. A jak už to u starých novin bývá, je na nich strašně moc otisků, takže si ani nemusíš brát rukavice.“

Schwarz na zpáteční cestě do domu zalistoval novinami. Došel ke schodům a sedl si na ně.

Článek o Johnnym Bondessonovi zabíral celé dvě dvoustrany, nicméně, jak už to u bulváru bývá, sestával hlavně z fotografií. Johnny na několika z nich seděl se svou jednoroční dcerou Klarou v náručí a tvářil se jako hromádka neštěstí. V textu se psalo o problémech s rodným číslem dívenky, k nimž došlo proto, že její zemřelá matka byla polská občanka, a když Johnny hledal pomoc na různých sociálních úřadech, Klaře se žádný z nich pořádně nevěnoval.

Článek zmínil kromě této tragické rodinné situace také špatné podmínky ve švédských vězeňských zařízeních, což kritizuje i Amnesty, a o Bondessonovi – mladíkovi, který se sice svého času dostal na šikmou plochu, ale nyní se mu z ní podařilo dostat – psal s lítostí. Drogy už nebere a za svou minulostí, v níž se dostával do konfliktů se zákonem, dokáže udělat tlustou čáru. O tom, co si Schwarz před chvílí přečetl v jeho osobním spisu, tu nepadlo jediné slovo. Johnny Bondesson pochopitelně s drogami ani kriminální činností neskončil. V článku přesto naříkal, jak těžce nesl, když skončil za mřížemi, křivě obviněný ze smrti dceřiny matky. Měl přece alibi. O tom, že byl už dříve trestán za napadení svých přítelkyň a že chyběl jen malý krůček k tomu, aby skončil za mřížemi, se v textu neobjevilo ani písmeno.

Schwarz noviny zavřel a vrátil se k Jeanette. Ta se pohodlně uvelebila a pokračovala ve výslechu Jeppeho.

„Chápu. Pro zdejší obyvatele teď platí jakási nepsaná dohoda, že se tu budete chovat slušně a ostatní necháte na pokoji. Možná byste mi o tomhle místě mohl něco říct. My si to stejně dřív nebo později zjistíme, ušetřil byste nám tím čas. Co je W&W Bygg zač?“

„Nemám páru,“ odpověděl Jeppe. „Ale dvakrát denně sem jezdí taková ženská s manželem. Před sedmou ráno, než začne šichta na stavbě, a pak ještě v sedm večer, když práce skončej. Jmenujou se Leif a Maggan.“

Schwarz se posadil a přisunul noviny Jeanette. Ta si hned nalistovala článek a začala ho číst. „Leif a Maggan tu byli před třemi hodinami?“ zeptal se Schwarz Jeppeho a ten souhlasně přikývl.

„Večer to tu akorát zkontrolujou, ale každý ráno nám vozej něco k žrádlu, vždycky to nalejou tamhle do toho kastrolu,“ řekl a kývl ke sporáku v nevelké kuchyňce. „Další den přivezou nový a přilejou to do toho starýho. Maggan taky občas přitáhne jabka.“

Schwarz do kastrolu nahlédl, už když do místnosti poprvé vstoupil. Světle hnědá hmota mu připomínala to, co se obvykle nachází při čištění odtokové mřížky ve sprše, ovšem nešířil se z ní takový zápach. Bylo z ní cítit něco sladkého, něco málo pepře a především ohromná spousta česneku.

„Maggan tvrdí, že jsou v tom všechny potřebný živiny. Prej jim na nás záleží, ale to jsou kecy, jen se z nás snažej vyrazit vyšší nájemný.“ Jeppe se odmlčel a podíval se na své ruce. „Ale ona je jinak docela fajn. Můžu jí zaplatit prázdnejma zálohovanejma plechovkama, a jednou dokonce přimhouřila oko, když jsem nebyl štonc jí zaplatit celej nájem.“

Jeanette otočila list v novinách, papír zašustil. „A kolik se tu platí za ubytování?“

Jeppe se pousmál. „Přijde na to. Podle vybavení… Momentálně platím kilo za noc za spodní lůžko na palandě. Je to all inclusive. Žádný tahanice, super místo v centru, přitom je to bokem. Člověk tu má víc soukromí než v nějaký ubytovně pro svobodný lidi, a to už vůbec nemluvím o noclehárnách pro bezďáky.“

„Napočítali jsme tu celkem třicet lůžek,“ řekla Jeanette. „Je vás tady třináct včetně Johnnyho. Kde jsou ostatní?“

„Netuším. Některý přicházej pozdějc večer, jiný třeba nepřijdou vůbec.“

Schwarz si v duchu zrekapituloval své dojmy z obhlídky místa. Šest místností v patře, v přízemí dalších šest, dva prostory s lůžky ve sklepě, z toho jeden v kotelně. Včetně kůlny, buňky a karavanu je tu tedy dohromady sedmnáct místností. Ubožejší hotel si snad ani nelze představit. W&W Bygg je firma, které nechybí kreativita, podařilo se jí najít skulinu, v níž jí nehrozí žádná konkurence. Hotel bez jediné hvězdičky, pomyslel si Schwarz a podíval se na Jeanette. Vyčkával, kam budou směřovat její další otázky.

„Rozumím, Jeppe,“ řekla Jeanette a noviny odsunula. „Vodit si sem prostitutky, fetovat a oslavovat klidně můžete. Dokud se vedle nepostaví ty věžáky, nikomu tady nevadíte.“

Schwarz se přestal dívat na Jeanette a zaměřil se na Jeppeho, který se dál usmíval.

„Máte recht,“ potvrdil Jeppe. „Ale já si ženský nekupuju. Dostal jsem recepty na metadon a piju akorát pivo. Bydlím tady, protože je to tak pro mě nejjednodušší… I když teď, když jste se tady zjevili vy, si asi budu muset hledat jinej bejvák.“

Jeanette vytrhla papír ze zápisníku, něco na něj napsala a podala ho Jeppemu. „Zavolejte na tohle číslo a řekněte, že ho máte od Kihlbergové z policie City. Myslím, že vám budou schopní najít postel.“

V Jeppeho tváři se objevil spíš zmatek než vděk. Papír si vzal, hrábl si do vousů a tiše zamumlal: „Děkuju.“

„Jak dobře se znáte s Rikardem Stridhem?“ zeptala se Jeanette. Pohlédla na něj, ale současně se dívala jakoby skrze něj.

Tuto techniku – výslech s minimálním očním kontaktem – občas používala. Úsměvům a gestům, která ovládají ostřílení lháři, může totiž člověk snadno podlehnout. A podobně jako se nevidomému časem zostří sluch, je možné se naučit rozlišovat různé odstíny hlasu.

Když se Jeanette potřebovala dívat jinam, využívala k tomu nejčastěji svůj zápisník.

„Nesmíte ale nikomu říct, že to máte ode mě…“ upozornil Jeppe. „Rikard s Johnnym dealujou kokain, trávu a heroin.“

Jeanette si povšimla jeho výrazu. Mírných záškubů úst. Jeppe občas přimhouřil jedno oko, ale nikdy to druhé, často se bezdůvodně usmíval. V souhrnu by to mohlo signalizovat lháře, ovšem v Jeppeho případě šlo nejspíš o následky dlouhodobé konzumace alkoholu a drog. V jeho úsměvu se dala postřehnout i značná dávka paranoie.

„Kdy jste viděl Rikarda a Johnnyho naposled?“ zeptal se.

„V jídelně… v sedum.“

„V sedm? Dneska večer?“

„Jo. Seděli tam spolu a o něčem si povídali, hulili a popíjeli vodku. Já si tam přišel akorát natočit do kanystru vodu. Když jsem odcházel, tak tam furt seděli.“

Jeanette neslyšela o „hotelích“ tohoto typu poprvé. Často fungují jako zástěrka různých jiných činností. Podle informací, které vcelku nedávno načerpala z jedné interní zprávy, by jich v oblasti Stockholmu mohlo být minimálně sto, z toho několik v centru. Jejich rešeršista se právě snaží vypátrat zdejší majitele. Jeanette doufala, že tito lidé už mezitím nestihli vymazat záznamy z bezpečnostních kamer.

„Díky, Jeppe. Myslím, že je to všechno. Pokud si ještě na něco vzpomenete, ozvete se nám, viďte?“

Jeppe se opět usmál. „Maj černý SUV.“

„Kdo?“

„Leif a Maggan.“

Na zelené ploše kolem ředitelské vily dřív rostlo deset stromů a na každém z nich byl dřevěný domeček. Tehdy se to tu jmenovalo Magická zahrada. Kulturně-politický projekt vzal zasvé před několika lety.

Poslední dochovaná stavbička byla v žalostném stavu. Šlo o domeček o rozměru dva krát dva metry s červeným nátěrem a bílými rohovými sloupky, jak už to bývá u typických švédských domů. Celý se nakláněl a k jeho vchodu vedl rozvrzaný žebřík. Uvnitř spala dívenka ve žlutém pyžamku a objímala svého medvídka. Odbornice, která si s ní promluvila, nyní stála u stromu a tvářila se ustaraně.

„Budeme potřebovat dočasného opatrovníka,“ řekla, když si všimla Jeanette. „Volala jsem na sociální odbor. Ozvou se mi. Nevím ale, kde bude Klara přes noc.“ Žena zavrtěla hlavou. „Moc nemluví. Taky se mi zdá, že se – tedy kromě toho, že objímá toho plyšáčka – vyhýbá dotykům. Asi má trauma nebo je to autistka, možná obojí. To zatím bohužel nevím. Teď ale každopádně musí spát.“

Vyhýbá se dotykům? podivila se Jeanette a vybavila si, jak se s Klarou bavil Schwarz. Držel ji při tom za ručku a jí to očividně nijak nevadilo.

Jeanette se zadívala k domu. Schwarz tam právě rozmlouval s techniky, poznala statnou postavu jejich vedoucí. V těch tyvekových kombinézách jim musí být příšerné vedro! pomyslela si. Teplota se nadále držela nad dvaceti stupni, mohlo být možná i pětadvacet.

Za otevřenými vraty ohrady stálo výjezdové vozidlo a v něm seděl za tónovanými skly Rikard Stridh, pravděpodobně velmi rozhořčený tím, že musí čekat a dvě hodiny s ním nikdo nepromluvil. Jeanette před časem požádala kolegy, aby pro jistotu o něco zesílili klimatizaci, na hodnotu odpovídající islandskému létu. Teď se už snad Stridh nepotí. Není vyloučené, že si ještě nějakou chvíli počká.

„Tak co říkají technici?“ zeptala se, když k ní přišel Schwarz.

„Příčinou smrti byl jeden výstřel do obličeje. Zajistili stopy po rvačce a v písku kolem těla otisky trojích párů bot.“

„Trojích bot? Ne dvojích?“

„Tři páry, z toho u dvou šlo o sportovní obuv, která šlapala v krvi. Pár číslo tři jsou Johnnyho ochozené tenisky.“

Obraz toho, co se stalo, tak dostal jasnější obrysy. Jestliže Jeanette měla do této chvíle v ruce tu část puzzle, která se skládala z pěti set dílků modré oblohy a dalších pěti set téměř stejně modrého moře, narazila teď na dílky zobrazující obzor. Zbývalo najít ještě ty zbývající.

Zadívala se na svého kolegu. „Schwarzi, viděla jsem, že sis s tou holčičkou dobře rozuměl. Běž ji vzbudit a zeptej se jí, jestli neví, proč měl odsud její tatínek dneska tak naspěch.“

„Myslíš, že je to dobrý nápad? Ta expertka ji v podstatě hlídá.“

„Taky se Klary zeptej, proč si její táta hrál s pistolí.“

Schwarz sice přikývl, ale bylo na něm jasně vidět, že to provede nedobrovolně. Občas působil dojmem, že protestuje a zpochybňuje věci jen kvůli protestu samotnému, někdy z tvrdohlavosti. A tvrdohlaví jedinci obyčejně žijí v mylných představách, že jsou svobodomyslní a jdou proti proudu, přitom jsou v podstatě zcela ve vleku toho, co si myslí ostatní – vždycky totiž musí prosazovat pravý opak. A přesně tohle byl Schwarzův případ.

Jeanette si povzdechla, ovšem současně si uvědomila, že zlobit se na něj by bylo dětinské. Oba byli jen zkrátka na chvíli vyvedení z konceptu.

Zavolala do práce na číslo rešeršisty s nadějí, že jí bude o firmě W&W Bygg schopen povědět něco víc, než co je uvedeno na webových stránkách registru švédských firem.

„Zdravím, Jeanette,“ ohlásil se. „Zrovna píšu svodku. Počkej moment!“

Zatímco Jeanette poslouchala úhozy do klávesnice, zadívala se k domečku. Schwarz nahlížel do jeho dveří a vedle něj stála expertka s rukama založenýma na prsou. Klara se probudila, seděla s medvídkem v náručí a mnula si oči.

„Mají poštovní přihrádku,“ hlásil rešeršista. „Ale zajímavější je sídlo té firmy. Je to v Salemu. Přízemní dům, který patří stejným manželům, Leifovi a Margaretě Wettergrenovým.“ Muž se zasmál. „Teď se podrž… Na stejné adrese jsou registrované další čtyři firmy s jinými vlastníky. V registru vozidel jsem našel dvaadvacet osobních aut a šest lehkých náklaďáků. A to ještě pořád není všechno. Na té adrese má hlášené bydliště devadesát devět osob!“

„Devadesát devět?“

„Jo, slyšíš dobře. Na jednoho člověka vychází jeden metr čtvereční. Tohle ale není nic tak strašně neobvyklého. Myslím, že něco přes devadesát lidí snad není ani rekord.“

Přestože Jeanette právě získala další dílky skládačky, neměla dojem, že by událost na Kvarnholmenu měla mít s manželi Wettergrenovými nějakou souvislost. I tak za nimi bude třeba zajet do Salemu. Poděkovala kolegovi za informace a ukončila hovor.

Zamířila k domečku. Klara mezitím slezla po žebříčku dolů a chytila se Schwarze za ruku. „Potřebovala si zdřímnout,“ řekl Schwarz a dřepl si k ní. Pak se na ni zadíval a ukázal na Jeanette. „Tohle je moje šéfová. Mohla bys jí zopakovat, co jsi mi právě řekla?“

„Táta si vzal pistoli a začal honit toho pána,“ řekla Klara. Po očku se přitom dívala na Schwarze, který přikyvoval, aby ji tím povzbudil.

„Tím pánem… myslíš Rikarda?“ zeptala se Jeanette.

Dívenka se zamračila. „Ne. Rikard pomáhal tátovi honit toho pána.“

„A co to bylo za pána?“

Klara nejprve zavrtěla hlavou a pak se celá rozzářila. „Nevíš, kdy se tatínek vrátí?“ zeptala se se zábleskem naděje v modrých očích.

Kapitola 6

Salem

Když se po cestě do Salemu blížili k Norsborgu, bylo už skoro čtvrt hodiny po půlnoci. Jejich cíl, dům na okraji vilové čtvrti, byl v té době už pětačtyřicet minut pod policejním dohledem. Podle vyjádření hlídky se v něm neobjevila ani jedna z devadesáti osob, které by na této adrese měly údajně bydlet.

Schwarz a Jeanette s sebou vzali dva policisty v civilu, Nilse Åhlunda a novou posilu, Olivii Jensenovou. Pouze tito dva byli momentálně k dispozici. Schwarz spolupracoval s Åhlundem víc než deset let, kromě toho si spolu byli schopní zajít na pivo a bavit se i o jiných věcech než jen o práci. Åhlund byl loajální a velmi milý – možná až tak, že mu to škodilo. Olivii moc dobře neznal, nicméně o ní věděl, že stejně jako je hezká, umí občas být i protivná. Oba byli unavení po dlouhé službě. Olivia za volantem zívala a Åhlund na vedlejším sedadle měl kruhy pod očima.

Schwarz a Jeanette seděli na zadním sedadle, každý se svým iPadem na klíně. Zatímco Jeanette dala už podruhé během několika hodin příkaz k domovní prohlídce, Schwarz se snažil půlhodinovou jízdu vyplnit tím, že se pustil do přepisování výslechu, který provedli s Rikardem Stridhem. Byl si velmi dobře vědom toho, že v této činnosti není moc zdatný.

Záznam výslechu si znovu pustil od začátku – potřetí, možná počtvrté. Sluchátka redukovala šum, neslyšel díky nim okolní zvuky. Do popředí se současně dostaly jeho myšlenky.

Hlas Jeanette zněl temněji než ve skutečnosti.

Výslech Rikarda Stridha, 910825-0674. Vedoucí výslechu: komisařka Jeanette Kihlbergová. Další přítomný: inspektor Jimmy Schwarz.

Projeli Norsborgem a Schwarz se zadíval na věžáky stojící podél silnice. Všechny byly postavené ze stejných betonových prefabrikátů. Bylo těžké uvěřit, že jen kousek odsud stojí zámek Sturehov, majestátní budova z doby panování krále Gustava III. Schwarz toto místo navštívil před několika lety v rámci oslav jedněch narozenin pojatých ve stylu osmnáctého století.

Rikarde, mohl byste nám popsat, co se dělo od chvíle, kdy jste s Johnnym seděli v jídelně a pili vodku?

Dobové jídlo, vzpomněl si Schwarz. Bažant, francouzské omáčky a švestkové suflé.

Šel jsem se vymočit, a když jsem se vrátil, Johnny tam už nebyl, tak jsem vyšel ven. Viděl jsem ho, jak honí nějakýho chlápka. Běžel jsem za nima přes parkoviště… Pak mi zmizeli pod mostem, ozval se výstřel. Běžel jsem tam a našel Johnnyho s rozstříleným obličejem. Ten druhej zdrhnul. Vyděsilo mě to, a tak jsem popadl Johnnyho revolver a utekl odtamtud.

Čeho jste si všiml na tom muži, co Johnnyho pronásledoval?

Byl vysokej a hubenej.

Věk? Vzhled?

Já nevím… Měl kšiltovku. Možná plnovous. Jo, měl plnovous.

Barva?

Řekl bych, že hnědá.

Jak byl starý?

Říkám, že nevím.

Ale mohl byste se pokusit o hrubý odhad…

Jo. Něco mezi třiceti a šedesáti.

Schwarzovi neunikl Stridhův dost nepřátelský tón. Možná za to mohl chlad ve výjezdovém vozidle. Muž chvílemi popotáhl, občas se ozval i zvuk, jak si rychle přejíždí rukama po těle, aby se díky tomu trochu zahřál.

Takže vysoký štíhlý muž mezi třiceti a šedesáti, s hnědými vousy. Souhlasí?

Jo, tak nějak. A taky měl tu kšiltovku.

Popište ji.

Prostě kšiltovka. Tmavá.

Co jiného měl na sobě?

Já nevím… Kraťasy, triko… Ne, fakt to přesně nevím. Ale to oblečení bylo tmavý.

Table of Contents

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6