Přeložila Milena Pellarová

FINDING LOVE IN POSITANO

Copyright © Lucy Coleman, 2022
All rights reserved.

This translation of Finding Love in Positano is published by arrangement with Lucy Coleman.

Translation © Milena Pellarová, 2023

ISBN 978-80-249-5228-4

Obsah

Prolog

Květen

1

2

Červen

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

Červenec

24

25

26

27

28

Epilog

Věnováno skupině ABBA, která mě inspiruje ve chvílích,

kdy si potřebuju odpočinout od psaní, a než se k němu zase vrátím, divoce tančím po pokoji.

Marci Jamesová

Prolog

Pohlednice na stole je tak krásná, že z ní nemůžu spustit oči. K velkému dřevěnému kůlu jsou přivázané tři loďky a kolem nich se do daleka rozprostírá pláž, kterou by většina lidí považovala za ráj na zemi. Mezi sytě zelenými bujnými keři v popředí si člověk snadno představí fotografa, jak se krčí pod větvemi a snaží se udělat co nejlepší záběr. Za bílým pískem se zrcadlí průzračné tyrkysově modré moře, které na horizontu splývá s oblohou.

Můj bratr Guy pohlednici pomaličku obrátí. Písmo okamžitě poznám a text mi vyrazí dech.

Nejmilejší Marci a Guyi,

Váš nevypočitatelný kmotříček se vydal na cesty a pozdravuje Vás až z Thajska! To je překvapení, co? Výhled, na který se právě díváte, mám teď před sebou a v životě jsem nebyl šťastnější.

Po téhle pohlednici můžete brzy čekat důležitý e-mail
s úžasnou zprávou.

Doufám, že se máte Vy i celá rodina dobře.

Jako vždycky s láskou

Richard

V pravém dolním rohu se culí smajlík, ale ani já, ani Guy se rozhodně neculíme. Richard žije posledních osmnáct let na Amalfském pobřeží, a když jsem s ním před pouhými dvěma týdny mluvila, o možnosti, že by se někam vypravil, se nezmínil jediným slovem. Co se to děje?

Květen

1

Kdo si vytáhne kratší slámku

„To je ne-u-vě-ři-tel-né!“ zvolá Guy a pomaličku vydechne, aniž zvedne oči od mobilu. „Copak se zbláznil?“

Já jsem zprávu od milovaného kmotra ještě nedočetla, ale myslím si totéž co bratr. Richard Havrington je ten nejlaskavější a nejohleduplnější člověk, jakého znám. Jak by sám přiznal, vede prostý, spořádaný život, jenom si ho užívátrochu jinak než většina ostatních lidí. Kdybych ho měla charakterizovat blíž, řekla bych, že je hodně společenský, má velký smysl pro humor a je spokojený s tím, co má – jinými slovy  je to někdo, kdo stojí nohama pevně na zemi.

„On se oženil?“ zalapám po dechu a vrhnu užaslý pohled na Guye, který k tomu místu zřejmě ještě nedošel.

„Cože?“ zeptá se, rychle přejede prstem o několik řádků níž, znovu začne číst a spadne mu brada. „To je naprosté šílenství, Marci. Jak to, že se to dozvídáme až teď?“

Pokrčím rameny. „Nemám ponětí, proč nám to tajil. Nedává to smysl.“

Mám za sebou dva nepodařené milostné vztahy, a když mi bylo hodně zle, vždycky jsem mohla Richardovi zavolat. Pokaždé mě trpělivě vyslechl a pomohl mi podívat se na situaci z jiného úhlu pohledu. A loni radil ohledně svatby Guyovi, který měl pochybnosti, jestli se chystá udělat správný krok. To, že se najednou zbláznil a tajně se oženil, se mu vůbec nepodobá.

Richard byl s naším otcem v internátní škole, po vysoké spolu začali podnikat ve starožitnostech a na Gloucester Quays si ve starém skladišti zřídili obchod, který nazvali U Kotvy a kovadliny. Někdy v době, kdy mi bylo jedenáct a Guyovi šestnáct, Richard zničehonic prohlásil, že se odstěhuje do Itálie. Všechny nás tím překvapil, ale chápali jsme ho. Dvě zimy po sobě skončil v nemocnici se zápalem plic, a tak mu teplejší podnebí mohlo jedině prospět. (Jak se později ukázalo, měl pravdu.) Guy i já jsme se s ním loučili smutně, protože jsme ho považovali za druhého otce a měli ho moc rádi. Vlastní rodinu neměl, a když rodiče nemohli, vyzvedával nás ze školy, bral nás na jídlo a ochotně se nám věnoval.

Po jeho odjezdu v nás zbylo velké prázdno, ale zase se Guy s tátou díky tomu ještě víc sblížili.

„Beruško, já vás přece neopouštím. Slibuju, že se za vámi nejmíň dvakrát ročně podívám,“ slíbil mi den před odletem. „O každých prázdninách za mnou všichnipřijedete, najmeme si dva karavany a krásy Itálie budeme objevovat společně.“

Splnil slovo. Dokud táta šest let nato nezemřel a náš život se neobrátil naruby, každé léto jsme se za Richardem na dva nádherné týdny vypravili a cestovali s ním po severní Itálii.

Tátova smrt pro nás byla těžká rána a nejhůř dolehla na maminku s Guyem, protože se museli vyrovnávat se smutkem a zároveň vést firmu. Já jsem na svůj sen, že budu s tátou pracovat, musela zapomenout, protože jsem promovala až čtyři roky nato. Richard pochopitelně ztrátu nejlepšího přítele nesl špatně, mimo jiné i proto, že mu nemohl dát poslední sbohem.

„Já vím, že to přišlo nečekaně a je to šok,“ odpovím Guyovi co možná nejklidněji. „V lednu tady přece byl na dovolené a vůbec nic nenaznačil. Ale vzpomínám si, že se loni v Římě choval trochu jinak než obvykle. Měla jsem tehdy schůzku s jedním starožitníkem v Genzanu a on mě tam chtěl mermomocí odvézt. Tvrdil, že tamní festival květin má na seznamu posledních přání. Párkrát jsem měla pocit, že by mi rád něco svěřil, ale pokaždé jako by si to na poslední chvíli rozmyslel. Možná že už tenkrát chtěl obchod zavřít, a to zřejmě Angelu ještě neznal.“

„Hm… A co ten seznam posledních přání? Vždyť je mu teprve dvaašedesát,“ namítne Guy.

„Člověk si ho přece může udělat v každém věku. Já ho mám ostatně taky. Jestli si na něm jednou budu moct všechno odškrtnout, to je ovšem ve hvězdách.“

„Nejsi na to moc mladá?“

Slabě se usměju. Guyovi je čtyřiatřicet, o pět let víc než mně, a přitom pořád žije ze dne na den. Každý to zkrátka máme jinak.

„Do Genzana se moc těšil a bylo tam opravdu nádherně. Městečko leží u vulkanického Nemijského jezera, krajina bere člověku dech a o festivalu pokrývá hlavní ulici obrovský koberec květin. V uličkách dlážděných kočičími hlavami jsme pak objevili ty dřevěné dveře z osmnáctého století, pamatuješ? To byl báječný úlovek, ne?“

„No jistě. Ani se u nás neohřály.“

Vyženu Genzano z hlavy a znepokojeně skousnu ret. Pokud Richardovi přestalo sloužit zdraví, přece by nám to řekl, nebo ne? Připomenu si poslední léta s tátou. Kdyby tušil, jak málo času mu zbývá, vybočil by ze zajetých kolejí? Vzal by nás například do Santa Lucie na nejúžasnější dovolenou, jak o tom vždycky snil?

„Myslíš, že prodělává něco jako krizi pozdního středního věku?“ zeptá se Guy.

„Můžeme tady sedět a vymýšlet nejdivočejší hypotézy, ale třeba jenom konečně potkal tu pravou.“

„Tak ji sem měl přivézt, abychom se s ní seznámili, jenomže on si ji hned vzal a zmizel s ní do Thajska. A teď chce, aby jeden z nás odjel do Positana a rozprodal obchod? Celá ta záležitost se mi zdá podezřelá a odmítám se na tom podílet. Co když ta ženská jde jenom po penězích?“

„Jak sis mohl právě přečíst, jmenuje se Angela. Kdoví, možná přijela do Itálie na dovolenou a byla to láska na první pohled.“

Říkám si, že musím Richardovi věřit a doufat, že prostě našel štěstí. Po tátově smrti jsem se na něj hodně upnula. Maminka truchlila, a navíc musela řídit firmu, takže jsem ji svými problémy nechtěla zatěžovat. Když za čas potkala Davida Parkera, měla jsem radost, že se zase usmívá, ale připadala jsem si trochu odstrčená. Richard se při návštěvách Anglie dodnes snaží Davidovi vyhýbat a vždycky jsem z něj měla pocit, že podle jeho mínění si máma mohla vybrat líp.

V každém případě musím přiznat, že jsem v šoku a docela se mě dotklo, že mi Richard o svých plánech neřekl. Samozřejmě jsem zaznamenala, že se v poslední době neozývá stejně často jako dřív, ale to se stávalo běžně, když měl moc práce. Nedokážu však pochopit, proč si se mnou nepromluvil. Moje každoroční cesty do Itálie pro nové zboží byly vždycky báječné, když si udělal čas a na pár dní se ke mně přidal, a teď už budu zřejmě jezdit sama.

„Nech to na mně. Napíšu mu, že dokud mi nezavolá a podrobně to se mnou neprobere, nehneme pro něj prstem. Co myslíš?“

Guy potřese hlavou a zamračí se. „No, tebe určitě vyslechne ochotněji než mě. Jestli se opravdu ukáže, že našel životní lásku a chce s ní jezdit po světě, přeju jim oběma hodně štěstí. Ale moc nerad bych viděl, že zbrkle zahodil všechno, co za ta léta vybudoval, a zůstaly mu jen oči pro pláč.“

„Slibuju, že se ho důkladně vyptám a budu vyžadovat věrohodné vysvětlení. Pokud to s likvidací obchodu myslí vážně, chce po nás obrovskou laskavost.“

Guy položí mobil na stůl a vstane. „Přesně tak. Dobře ví, že mě by jen tak nepřesvědčil, a spoléhá na tebe. Ale pokud jsi toho názoru, že bys mu měla vyhovět, klidně to udělej. Loni v létě jsem ti kvůli svatbě a lenošným líbánkám nechal firmu na starosti celé dva měsíce a letos to na oplátku můžu táhnout já. Jestli se do toho chceš nechat zatáhnout, můžeš v Positanu prožít nádherné léto. A teď si nutně potřebuju dát pořádné kafe. Chceš taky?“

Přikývnu, a jakmile Guy zmizí z doslechu, dlouze vzdychnu.

Ach Richarde, zasluhuješ si ženu, která je stejně laskavá a nesobecká jako ty. Ale dokud ji nepoznám, nebudu mít klid. Kdysi jsi mi řekl, že ses v mládí jednou zamiloval a ta dívka ti zlomila srdce. Zapomenout na to zklamání ti trvalo čtyřicet let, a když jsi teď hodil rozum za hlavu, nezbývá mi než doufat, že si tě Angela vzala z čisté lásky. Guy má pravdu. Udělám, co chceš, protože si nepřeju nic jiného, než abys už nebyl sám. Jsem na tom stejně, jako jsi byl ty, a jestli člověk může zčistajasna potkat spřízněnou duši, třeba mám taky naději. Nebo si dělám hloupé iluze? Potíž je v tom, že jsme oba beznadějní romantici, viď?

2

Štěstí je nakažlivé

„Marci, zlatíčko, vy jste mě přišla zachránit, viďte?“ Anthony Montgomery je jeden z mých nejoblíbenějších zákazníků. Moc rád přehání a to platí i pro ceny, které účtuje bohatým klientům. „Zoufale sháním něco famózního!“ zvolá dramaticky.

Přistoupím k němu a dva zaměstnanci, které do té doby urputně vyslýchal, se s úlevou vzdálí.

„Povězte mi, co přesně hledáte,“ odpovím a pokusím se potlačit úsměv.

„Kde máte nejzajímavější kousky?“ zeptá se přísně a svěsí koutky úst.

Když na něj užasle vykulím oči, hned zkrotne a rychle prohlásí: „Já vím, já vím, shrábnu je dřív, než je dáte do prodeje. Ale musíte mít něco, co jsem ještě neviděl.“

„Jenom pár věcí z poslední cesty do Francie. Právě teď na nich dělají restaurátoři. To ozdobné obložení a obrovskou kameninovou vázu jste přece dostal, ne?“

„To je pravda a musím říct, že máte moc dobré oko. Ale teď jsem v příšerné situaci. Jestli něco nenajdu, nemůžu dokončit poslední zakázku.“ Nakloní se až k mému uchu a šeptem dodá: „Klient má ve světě výtvarného umění velké jméno.“

„No, že jste to vy, můžete se jít do dílny podívat.“

Anthonymu oslnivě zazáří v opálené tváři bílé zuby a nadšený úsměv rozhodně nehraje, stejně jako nepředstírá své výstřední chování. Odvedu ho k výtahu a společně sjedeme do suterénu. Jakmile se dveře dílny otevřou, zhluboka se nadechne a radostně vykřikne: „Ááách, nebeská vůně šelaku a pilin! Nic lepšího na světě neznám!“

Nechám ho, aby šel prozkoumat, co tu máme, a sama se zastavím u dvou restaurátorů, kteří odstraňují vrstvy laku ze staré skříně, již jsem objevila v jednom zchátralém domě v údolí Loiry.

„Marci!“ vykřikne zničehonic Anthony tak naléhavě, že k němu okamžitě přiběhnu.

Zřejmě právě vynadal chudákovi starému Harrymu, který teď nečinně stojí u pracovního stolu a zjevně neví, co má dělat. „Já tady jenom slepuju tenhle hrnec, Marci. Mám to na seznamu dnešních úkolů,“ vysvětlí mi rozpačitě.

„Některé věci musejí zůstat rozbité. V nedokonalosti je jedinečná krása,“ poučí ho Anthony vážně.

„Máme tady zákazníka, kterému se ten hrnec líbí tak, jak je. Najděte vhodnou bedýnku pro tu větší část a menší střepy prosím zabalte zvlášť.“

Harry spustí ruku se štětcem, na němž ulpěla kapka lepidla. „Samozřejmě.“

„Mockrát děkuju. Teď už vás necháme… nebudeme rušit.“

Anthony se do mě spokojeně zavěsí.

„Chcete sádelňák ve dvou kusech?“ zeptám se a otočím se k němu. Nechápu, proč ho ten hrnec tak nadchl. Hrdlo má přece až k jednomu uchu uražené. Po Harryho opravě by to vůbec nebylo vidět a byl by zase krásný.

„V galerii, kam bych ho chtěl, visí obrovská barevná plátna a rozbitá nádoba na podstavci k nim bude tvořit zajímavý kontrast. Jak znám Kelvina, určitě ji nakonec prodá.“

„To doufám, protože střepy se cení vůbec nejvíc,“ zavtipkuju.

„Neví, kam s penězi. Co ještě tady přede mnou schováváte?“

Zakručí mi v břiše, ale proč bych myslela na jídlo, když mám tak okouzlujícího společníka?

*   *   *

Sednu si ke stolu a pustím se do tlustého sendviče se slaninou, salátem a rajčaty, ale pak si zkontroluju mobil a zjistím, že mě dvakrát sháněl Richard. Okamžitě mu zavolám zpátky a netrpělivě čekám, až zvedne telefon. Už se bojím, že hovor spadne do hlasové schránky, ale vtom uslyším známý hlas, s ulehčením se usměju a zesílím zvuk.

„Ty rošťáku jeden! Kolik je tam hodin?“

„Po osmé večer. Já vím, že se zlobíš, a mrzí mě to, ale když já jsem tak šťastný!“

Je to jasně poznat, radost z něj přímo tryská. „Tak to ti odpouštím. Ale ještě pořád jsme dost v šoku, víš?“ prohlásím vesele.

„Někdy musíš bez váhání popadnout příležitost za pačesy. Zrovna sedím v baru a čekám na Angel. Dělá si něco s vlasy. Pořád ji ujišťuju, že se mi líbí tak, jak jsou, ale nedá si říct.“

Páni! Opřu se a maličko se usměju. „Angel jako anděl?“

„Ano, opravdu je to anděl. Určitě si ji zamiluješ. Je jako svěží vánek. Každý den, co jsem s ní, se dozvím něco nového a nepřestávám žasnout,“ začne nadšeně vykládat. „Povoláním je chiropraktička a nikdy jsem neměl záda v lepším stavu. Taky dělá kineziologii a akupresuru podle zásad čínské medicíny. Působila v holistických centrech po celém světě.“

„No ne! Už se nemůžu dočkat, až se s ní seznámím. Většinu profesního života tedy cestovala?“

„Přesně tak. Teď už je ochotná se usadit, ale předtím ještě chceme poznat spousty úžasných zemí.“

Takže Richard se vydá do dálek a já si na internetu budu muset vyhledat „kineziologii“, protože nemám ponětí, co to je.

„Co kdybyste v dohledné době zajeli taky do Anglie?“

„I ty, Marci? Guy mi poslal blahopřání, které mu zjevně nešlo od srdce, a tvoje matka mi napsala dlouhý e-mail, kde každá druhá věta končí otazníkem. Což je přesně ten důvod, proč jsem se rozhodl držet svatbu v tajnosti. Ty mě vyslýchat nebudeš, že ne?“

Slabě vzdychnu. „Máme tě rádi, takže pár otázek bohužel musíš strpět. Do telefonu sice o sobě ledacos řekneš, ale starosti nám dělá to, o čem nemluvíš.“

Richard se zasměje a já mám najednou pocit, že není tisíce kilometrů daleko, ale sedí přímo vedle mě.

„Uznávám, jenže já neměl moc o čem mluvit… přišlo to jako blesk z čistého nebe!“

Hm, aha. „Takže… jak dlouho se vy dva znáte?“

Richard si odkašle a na chviličku se odmlčí. „Tři měsíce, jeden týden, čtyři dny a asi tak devět hodin.“

Neudržím se a zděšeně vyjeknu. „No tedy… to je vážně…“

„… dost času, abych věděl, že nejde jenom o chvilkové poblouznění,“ skočí mi Richard do řeči. „Choval jsem se naprosto vzorně, a přestože jsem zásnubní prsten koupil už po týdenní známosti, o ruku jsem Angel požádal teprve za měsíc, kdy jsme dospěli k rozhodujícímu milníku.“

Richard je možná svéráz, ale rozhodně se o něm nedá říct, že jedná bezhlavě. Jenže… cožpak v milostném vztahu pouhý jeden měsíc představuje nějaký milník?

„To mám tedy za vás oba radost. Až já potkám toho pravého a hned si ho vezmu, aniž řeknu rodině jediné slovo, můžu počítat s tvou podporou, viď?“

Richard se uznale rozesměje. „Zásah. Já dobře věděl, beruško, že kromě tvojí matky a Guye jsi jediný člověk, který mi bez výhrad odpustí.“

Hm… teď mi hraje na city. „Beruško“ mi neřekl od doby, kdy jsem byla dítě. „Podívej, Richarde, my romantici musíme držet při sobě, ale –“

„Víc už nechci slyšet. Prosím tě, přej mi to. Najednou mě život zase baví a jsem ve věku, kdy už musíš poslouchat vnitřní hlas. Nechci jednou litovat toho, co jsem neudělal.“

„Vnitřní hlas?“

„Každé ráno s Angel meditujeme. Nemáš ponětí, jak to člověka povznáší.“

Vzpomenu si, že babička občas říkávala cosi o honění bycha a pláči nad rozlitým mlékem.

„Musím přiznat, že z tvého nového já jsem úplně vedle. Co přesně chceš, abych pro tebe zařídila?“

„Positanský obchod i byt nad ním mám v pronájmu, a starosti mi tedy nedělají, ale znáš mě, obojí jsem přecpal spoustou věcí. V posledních letech jsem se bohužel při nákupech dost nedržel a bral jsem kde co, ale kromě obvyklých tretek pro turisty jsem nashromáždil i moc pěkné kousky, které jistě oceníš.

Luca Romano, majitel domu a můj dobrý přítel, očekává, že dostane klíče od obchodu i bytu koncem července, takže do té doby se musejí vyklidit.“

V duchu zoufale zasténám.

„S Angel jsme měli tolik práce s organizací své velkolepé cesty a svatby na exotickém pobřeží, že jsem nenašel čas se vším probrat.“

„Čím přesně?“

„Všemožnými písemnostmi. V kanceláři je bohužel chaos, a než ty papíry zabalíš, budeš je muset vytřídit. Luca se nabídl, že mi je u sebe schová. Největší problém představuje inventář obchodu. Kontaktoval jsem pár lidí z branže, jestli by nechtěli vykoupit všechno, jak to stojí a leží, ale závaznou nabídku jsem zatím nedostal.“

Okamžitě si představím, co by Anthony Montgomery říkal nákladu italských pokladů, které vybral jeden z nejlepších starožitníků, jaké znám. Připadal by si jako v ráji a skákal nadšením.

„Kdybys proti tomu nic neměl, mohli bychom to koupit my. Guy by měl z nových zásob určitě obrovskou radost. Pokaždé
když se vrátím ze zahraničí, nemůže se dočkat, až uvidí, co jsem přivezla.“

„Doufal jsem, že než přiletíš, sbírky už budou pryč, takže tě budou čekat jenom ty papíry,“ poznamená Richard omluvně. „Že to dopadlo jinak, za to může Angel, protože mě pořád rozptylovala a já jsem nedokázal odolat.“

Jestli chápu kmotříčkovo vysvětlení správně, svěřuje mi důvěrnosti, jež bych raději neslyšela. Nad představami, které to ve mně vyvolá, se v duchu malinko otřesu.

„Pokud tedy souhlasíš, pošlu Guyovi fotky a řeknu mu, aby sbírky ocenil jako celek. Vyhovovalo by ti to?“

Chviličku mám dojem, že se spojení přerušilo, ale potom uslyším dlouhý úlevný povzdech.

„To bys pro mě udělala a vytáhla mě z bryndy? Bál jsem se, že bych od vás chtěl přece jen trochu moc. Až se s Guyem domluvíš, pokusím se ještě na pár hodně cenných kusů nalákat nějaké kolegy. Pánbůh mě má zřejmě moc rád, protože dva strážné anděly si určitě nezasloužím. Oba víme, že tím e-mailem jsem se ve skutečnosti obracel jenom na tebe. Na svoji hvězdu, zářivé světýlko štěstí a jediného člověka, kterému ochotně svěřím veškeré svoje světské statky!“

Rozesměju se. „A taky na jediného, co má tak málo rozumu, že ti ochotně pomůže zahodit nádherný život, který sis v Itálii vybudoval.“

„Luca a jeho manželka Celia – je to mimochodem Angličanka – vlastní ještě místní hotel Il Posto di Luca, kde provozují skvělou restauraci Sul Mare. Ujistili mě, že jestli se někdy vrátím, dají mi nastálo pokoj, ale potřebovat ho nebudu. Na ženu, jako je Angel, jsem čekal spoustu let a dávno jsem přestal věřit, že ji kdy najdu. Je to zvláštní, ale hodně mi tě připomíná. Je laskavá, řídí se instinktem a ví, co chce.“

„Aha, myslíš ženskou, která leccos dokáže jenom díky tvrdohlavosti a nejedná vždycky ve svém nejlepším zájmu, že?“

„To by řekl Guy, mě by to ani nenapadlo.“

„No dobře, jdu do toho.“

„Právě jsi kývla na nádherné léto v Positanu! Lukova rodina bude šťastná, že tě tam má, a později mi poděkuješ. Zaručuju, že se ti tam bude líbit. Dělala jsi někdy servírku?“

„Ne. Proč?“

„Jen tak. Jakmile se přichystáš k odjezdu, dej mi vědět, a já Lukovi s Celií zavolám. Beruško, jsem tvým neskonalým dlužníkem. Nežádal bych tě, abys mi pomohla, kdybych si nemyslel… Zkrátka, mohla bys v Itálii prožít skvělé dva měsíce. Už musím bohužel končit. Jsi sice moje nejmilovanější kmotřenka, ale právě se přede mnou objevilo ztělesnění krásy a co nevidět přijdu o řeč. Odteď ti budu jenom posílat maily, protože zítra brzy ráno vyrazíme dál. Ty pověs všechny usedlé kostýmky do skříně a vytáhni letní šatičky. Čeká tě překvapení, na které nikdy nezapomeneš!“

*   *   *

„Tak co ti k tomu Richard řekl?“ Mamka s Guyem ze mě nespouštějí oči.

„Angela mu dala novou chuť do života a je neskutečně šťastný. Podle mého názoru bychom se měli všichni uklidnit a… hm… věřit mu.“

„V čem konkrétně? Že ta ženská nejde po penězích? Že už něco podobného někomu neprovedla a on neskončí zoufalý, bez koruny v kapse a bez domova, kam by se mohl vrátit?“ vyjede Guy tak vztekle, že máma udiveně zvedne obočí.

„To snad přeháníš. Chápu, že se o Richarda bojíš, ale uvědom si, že to není žádný naivní hlupák,“ připomene mu ostře.

„Mně se taky zdá, že ztratil hlavu,“ připustím. „Ale nevíme, jestli ho Angela k prodeji obchodu přemluvila, anebo jestli chce manželství využít k předčasnému odchodu do penze… ostatně, už se pevně rozhodl.“

„Vám snad není ta osoba podezřelá? Kdyby neměla co skrývat, copak by nás s ní před svatbou neseznámil? Co když ho přesvědčila, aby to nedělal?“ vede svou Guy.

Vrhnu na něj odmítavý pohled. „Je mi devětadvacet, takže bych určitě s někým beze slova neutekla a tajně se nevdala, ale být mi přes šedesát, nejspíš bych neváhala. Co může Richard ztratit? Kdybys ho slyšel, musel bys z něj mít radost, a ženu, kterou jsme nikdy neviděli, podle mého soudit nemůžeme.“

Máma se neudrží a přece jenom vyjádří obavy: „Marci, jestli bude jednou svého rozhodnutí litovat, zhroutí se mu svět. Když člověk poslouchá srdce víc než rozum, čeká ho buď velké štěstí, anebo hluboká propast zoufalství. A Richardovi nic špatného nepřeju, stejně jako to nepřeju tobě.“

Dvakrát jsem se snažila udržet vážný vztah, který neměl šanci na budoucnost, a trvalo hodně dlouho, než jsem si to uvědomila. Oba muži mě těžce ranili. Ne proto, že by mi zlomili srdce, ale protože ve mně vyvolali pocit, že nestojím za to, aby mě někdo miloval. A to mě nepřestalo bolet.

Richard mi v telefonu ochotně naslouchal, utěšoval mě a trpělivě čekal, až se vypláču, kdežto Guy mě vždycky prostě jenom objal a obrátil oči v sloup, jako kdyby od začátku věděl, jak to dopadne.

Možná bych se měla u Richarda přiučit a žít přítomností. Miluju svou práci, mám moc pěkný dům (i když s vysokou hypotékou) a jsem volná jako pták. „Pojedu,“ oznámím s odhodlaným úsměvem.

„Kam?“ zeptá se nechápavě maminka.

„Do Positana. Richard potřebuje, aby mu někdo pomohl, a vybral si mě.“

Červen

3

Pracovní dovolená

Ozve se zaklepání, dveře se trochu pootevřou a na prahu se objeví Guy.

„Hele, Marci, já vím, že máš teď před odjezdem moc práce, ale u recepce na tebe čeká návštěva.“

„Díky. Zbývá mi přidat tady na seznam poslední položku a můžu toho nechat. Víš, kdo to je?“

„Nemám ponětí,“ odpoví Guy a lhostejně pokrčí rameny. „Jenom doručuju vzkaz. Nepochybně jeden z tvých upovídaných stařečků.“

Vím, na co naráží, a mimoděk se usměju. Guy má klienty obojího pohlaví a nejrůznějšího věku a ze mě si dělá legraci, protože ti moji jsou většinou muži přes šedesát. Mně ještě není třicet, takže dobře vím, že mě můžou hodně naučit, a z příběhů o minulosti předmětů, které sbírají a občas i prodávají dál, jsem získala tolik znalostí jako za téměř desetiletou praxi v oboru. Jak se říká, trpělivost přináší růže, a protože těm pánům ochotně naslouchám, rádi se ke mně vracejí.

Uložím soubor, na kterém dělám, a vstanu od stolu. Narovnám si nažehlenou bavlněnou blůzu, uhladím záhyby na sukni z dvouhodinového sezení u počítače a obléknu si sako od kostýmku.

V téhle branži člověk nikdy předem neví, jestli mu zákazník nese starý rodinný poklad, jenž desítky let ležel na půdě, nebo jestli hledá konkrétní předmět, který nutně musí mít. Někdy si ve světě starožitností připadám jako soukromý detektiv a při pátrání neustále nahlížím do malého černého zápisníku, v němž mám telefonní čísla ověřených (i trochu pochybných) kontaktů.

Když sbíhám po schodech k recepci, podívám se přes zábradlí a spatřím dole nejmíň třicet lidí. Všichni se dívají vzhůru, přímo na mě.

„Překvapení!“ zahlaholí sborem.

Guy se šklebí od ucha k uchu. „Tys nám to zkazila!“ zavolá. „Měla jsi jet výtahem!“

Kolem stolu, na němž leží talíře s jednohubkami a podnosy se skleničkami na šampaňské, postávají kromě zaměstnanců i význační klienti. Jakmile došlápnu na poslední schod, přispěchá ke mně máma.

„Všem se nám po tobě bude moc stýskat, Marci,“ zašeptá. Dobrý bože, jestli se dojme, neudržím se, a to u sebe nemám jediný papírový kapesník!

„Ale jdi,“ řeknu tiše, zatímco mě objímá. „Považuj to za další z mých služebních cest. Tentokrát bude jen o něco delší, nic víc.“ Pomyšlení, že na celé dva měsíce odjedu, mě vzrušuje a trochu děsí zároveň.

Abych byla upřímná, bojím se, že mě čeká zapeklitý úkol, který s obvyklou služebkou nebude mít vůbec nic společného, ale na druhé straně se těším na seznámení s lidmi, jimž Richard říká „moje italská rodina“. Mezi hosty zamířím s pocitem, že mám vlastně štěstí.

„Marci.“ Na rameno mi poklepe paní Krystyna Kaminská, jedna z mých nejvěrnějších zákaznic. Otočím se k ní a uvidím, že tentokrát je celá v bleděmodrém. Hlavu jí zdobí klobouk, který by si zasloužil předvést v Ascotu a dokonale ladí s ostatním oblečením i doplňky. „Nemám ponětí, co si tady bez vás počnu. Dům ještě zdaleka není zařízený a Jakub se bude ptát, proč s tím nic nedělám.“

„Pojďte, dáme si šampaňské,“ vybídnu ji konejšivě. „Nemusíte mít strach. Briony jsem podrobně vysvětlila, co přesně chcete, takže bude hledat místo mě. Ostatně ještě dneska jsem vám chtěla zavolat moc dobrou zprávu. Budu pro vás mít překrásnou francouzskou tapisérii.“ Briony je vedoucí našeho obchodu a moje nejlepší kamarádka. Seznámily jsme se na vysoké, od té doby při sobě pevně stojíme a já mám velkou radost, že se uvolila mi pomoct a v létě mě zastupovat.

Paní Kaminská se rozzáří. „Je vzácná?“ zeptá se zpěvavě.

„Jistě. Právě teď visí v jednom languedockém klášteře. O ceně ještě vyjednáváme, ale určitě budete spokojená.“

Ruce jí nadšeně vyletí k tváři. „Ani vám nedovedu říct, jak jsem vám vděčná, moje milá.“

U manželů Kaminských nehraje cena žádnou roli a pracovat pro ně mě ohromně baví.

„A vrátíte se, viďte? Slibujete?“

„Samozřejmě. Připijeme si na to.“ Vezmu dvě skleničky šampaňského a jednu jí podám. „Kdoví, třeba v Itálii najdu něco, co vás potěší.“

„Mluvíte o Itálii?“ Vedle nás se objeví Anthony, a tak ho paní Kaminské představím.

„Moc rád vás poznávám,“ pronese vemlouvavě, když jí tiskne ruku, a paní Kaminská se lehce začervená. Pod bleděmodrým kloboučkem vypadá její zrůžovělá tvář přímo rozkošně.

„Vy jste také Marciin stálý zákazník?“ zeptá se, jakmile jí konečně dlaň pustí. „V tom případě mi lezete do zelí!“

Anthony na ni zůstane užasle civět, a tak se do hovoru rychle vložím: „Kdepak, naštěstí máte každý úplně jiný vkus!“

Anthonymu se okamžitě rozsvítí oči. Vždycky si rád s někým změří síly a v paní Kaminské potkal zdatného soupeře. Vím, že si spolu budou mít o čem povídat, a rychle se omluvím. O nejlepších nákupech si soukromí sběratelé i starožitníci vyprávějí s obrovským nadšením. Lov je vzrušuje, a proto taky při aukcích často ztratí hlavu. Guy toho obratně využívá a vždycky se mu podaří ty nejdychtivější přimět, aby na svůj vytčený cenový limit rychle zapomněli a za nějaký kousek zaplatili mnohem víc, než kolik opravdu stojí.

Na okamžik se zastavím, abych se napila, a hned poznám, že Guy neobjednal jako obvykle šampaňské po dvaceti librách za láhev, ale praštil se přes kapsu. Zřejmě si trochu vyčítá, že likvidaci Richardova obchodu nechává jenom na mně. Všichni mi cestu do Positana závidí, jako bych jela na dovolenou, ale bratříček stejně jako já dobře ví, že budu mít práce nad hlavu.

Ucítím na paži lehký dotek, a když se otočím, spatřím Briony. Tváří se provinile. „Promiň, že jsem tě před tou party nevarovala, ale slíbila jsem Guyovi i Evelyn, že budu mlčet jako hrob,“ přizná rozpačitě. Mojí mámě nedokáže nikdo nic odmítnout. Dnes je ve firmě už jenom tichým společníkem, ale několik let ji vedla a s lidmi to moc dobře umí.

„Odpouštím ti, a to tím spíš, že s klidným svědomím můžu nechat zákazníky v dobrých rukou.“

Briony si skousne ret a s odpovědí zaváhá. „Co se děje?“ zeptámse.

„Opravdu si myslíš, že to zvládnu?“

Mlčky kamarádku obejmu, abych ji uklidnila, ale když ji pustím, upře na mě oči plné slz. „Samozřejmě! Výcvik jsi absolvovala na výbornou, přesně jak jsem čekala, a jestli si s něčím přece jen nebudeš vědět rady, vždycky mi můžeš zavolat nebo napsat mail. Klidně volej, jak často budeš chtít. Stejně spolu nejspíš budeme denně v kontaktu, protože ti budu posílat fotky, abyste mohli začít s oceňováním. My dvě jsme sehraná dvojka a na tom se nic nezmění. A uvidíš, že samu sebe nakonec překvapíš.“

Úleva na Brionyině tváři mě zahřeje u srdce. Její nervozitu a úzkost dobře chápu, protože totéž jsem cítila i já, když Guy usoudil, že už mám dost zkušeností, abych jezdila do zahraničí nakupovat. Mně se tenkrát zdálo, že na to ještě zralá nejsem, ale měl ve mě důvěru, stejně jako já ji teď mám v Briony.

„Vzala sis už něco k jídlu?“ zavolá Guy a se širokým úsměvem ke mně hbitě přistoupí, pevně mě obejme a já musím honem zvednout skleničku, abych ho nepolila.

„Ještě ne. Nemám na to ani pomyšlení. Nečekala jsem, že mě party na rozloučenou tak rozhodí. Dva měsíce utečou jako voda, viď?“

Guy mě pustí, nakloní hlavu a prohlédne si mě. „Když jsme loni odjížděli se Selenou na líbánky, byl jsem na tom podobně. Nedovedl jsem si představit, že celé dva měsíce nepůjdu do práce, a byl jsem přesvědčený, že budu mít abstinenční příznaky, ale jakmile jsme vyrazili, ocitl jsem se v úplně jiném světě. Brzy se přizpůsobíš.“ Na očích mu vidím, že se kvůli těm dlouhým líbánkám pořád ještě cítí provinile. „A jestli zjistíš, že je toho na tebe moc, na pár dní za tebou přiletím. Víš přece, že by to tady máma za mě beze všeho převzala. I když mi už teď vstávají vlasy při představě, jaký by tu nadělala zmatek!“

Se smíchem potřesu hlavou. Máma firmu nevede už léta. „Až zítra sednu do letadla, budu v pohodě. Vždyť do Itálie nejedu poprvé, ne? Nakupovala jsem tam už mockrát.“

„To jo, a měla jsi tím pádem dobrou výmluvu obrážet s Richardem místní zajímavosti.“ Guy pozná, že mi zlepšil náladu. „Už máš sbaleno?Vsadil bych se, že Richard na tvůj příjezd všechno horečně připravoval. Jak se na to teď dívám, reagoval jsem na jeho zprávu trochu hystericky. Vstup do manželství je riziko za všech okolností, nemám pravdu?“

Vážně? O tom já nemůžu nic vědět.

„Zřejmě ano, ale na rozdíl od tebe jsem nikdy nepochybovala, že je pro tebe Selena ta pravá. Jinak bych v kostele hned vyskočila a farářovu otázku, jestli někdo z přítomných proti vašemu svazku nic nenamítá, bych nenechala bez odpovědi.“

Guy se zasměje. „Protest mladší sestry by zřejmě nebral v potaz, ale musím přiznat, že kdybys opravdu nesouhlasila, nejspíš bych se neoženil. Vždycky jsem na tebe dal, to přece víš. A jestli ti to pomůže, já si zase byl jistý, že Everett Berkeley si tak skvělou holku jako ty vůbec nezaslouží. Bez něj je ti určitě líp.“

No tak to mě tedy bráška překvapil a dojal. Myslela jsem, že Everetta nemusí, protože jsou každý z úplně jiného těsta. Tenkrát jsem byla bez sebe štěstím, že jsem zamilovaná, a Everett byl nějakou dobu okouzlující a pozorný. Když jsme spolu začali chodit, jeho rodiče byli nadšení a nemalou roli při tom hrálo i to, že se moje a Everettova matka pohybují ve stejných společenských kruzích. Všichni věřili, že se hluboce milujeme, a smutné je, že jsem tomu věřila i já. Dokonce jsme mluvili o zásnubách. Ale jakmile opadlo první opojení, Everett zničehonic prudce ochladl a za pár dní ho známí viděli s jinou dívkou. Dneska už je mi jasné, že nemiluje nikoho jiného než sebe, ale jeho odmítnutí těžce ranilo moji ješitnost. Cítila jsem se hrozně ponížená a přísahala si, že se už nikdy vodit za nos nenechám.

„Bude se mi stýskat,“ povzdechnu si a Guy chápavě přikývne.

„Nemysli na to a představuj si italské slunce. Musíš mi okamžitě napsat. Nemůžu se dočkat, až se o Richardově positanské rodině dozvím něco víc.“

*   *   *

Neuvěřitelně pohledný mladý muž, který na Neapolském mezinárodním letišti držel kus lepenky s mým jménem (zřejmě ve spěchu urvaný z krabice od cereálií), má takovou sílu, že s naloženým zavazadlovým vozíkem dokáže manévrovat jenom pomocí jedné ruky.

„Jsou hodně těžké,“ poznamenám omluvně a ukážu na dva velké kufry. Ačkoliv v nich mám především velmi drahé letní šatičky, váží snad tunu a taky jsem za ně při odbavení musela dát pěkně mastný příplatek.

Mladík mě obdaří kouzelným úsměvem. Zaznamenám, že má černé kudrnaté vlasy, bílé zuby a je dohněda opálený. „Já jsem Nico. Tohle zvládnu. Spousta našich hostů si vozí kufrů dvakrát tolik, a to přijedou jen na čtrnáct dní.“

Podle jména je Nico zřejmě Ital, ale mluví anglicky bez sebemenšího přízvuku.

„Děkuju, že jste mě přijel vyzvednout. Sednout si za volant bych si asi netroufla.“

„Nemáte vůbec zač,“ odpoví přes rameno a začne se přede mnou proplétat hustým zástupem pasažérů, kteří míří k východu.

Jakmile projdeme automatickými dveřmi, nápor horkého vzduchu mi vyrazí dech a znovu si připomenu, proč mám Itálii tolik ráda.

„Říkala jsem Richardovi, že si ještě na letišti půjčím auto, ale mám se tu prý nejdřív trochu víc porozhlédnout. V sezóně se tady nedá dobře parkovat, že?“

„Přesně tak. A pro turisty, kteří jsou tu poprvé, je italský způsob dopravy trochu náročný.“

„To pro mě neplatí,“ zasměju se. „Jezdím sem každý rok a na zdejší provoz jsem zvyklá. Tady jsem ale zatím nebyla. Tak daleko na jih jsem většinou nejezdila.“

„No jo, já zapomněl. Richard říkal, že jste spolu o prázdninách cestovali. Bude nám chybět, ale na vás se už všichni hrozně těší.“

Kdo jsou všichni?

„Dnes večer pořádáme na vaši počest velkou party.“

Kdo přesně ji pořádá?

Richarde, sice jsi mi poslal dlouhý seznam instrukcí, ale před uvítacím večírkem tě ani nenapadlo mě varovat. Zřejmě ty lidi opravdu považuješ za svoji rodinu, jenže já je uvidím poprvé v životě!

„To je od vás… moc laskavé,“ odpovím zdvořile a ostatní myšlenky zaženu.

„Když to tady neznáte, ukážu vám cestou nějaké pamětihodnosti. Máme před sebou půldruhé hodiny jízdy.“

Nico je milý, ale jedná se mnou jako s turistkou, a to se mi nelíbí, protože za tu se rozhodně nepovažuju. A cestu do Positana jsem si zmapovala, takže dobře vím, jak dlouho trvá.

Přestaň se rozčilovat a koukej se uvolnit, poručím si. Ten člověk se jenom snaží, aby ses cítila dobře. Máš před sebou sice spoustu práce, ale mohla by sis taky něco parádního užít, tak ze sebe shoď nervozitu a dej věcem volný průběh. 

4

Překvapení!

Klimatizace sice běží na nejvyšší výkon, ale musela jsem vstávat strašně brzy, a tak mě za pár minut dostihne únava. Jakmile nabereme rychlost a kolem okénka se začne míhat krajina, zavřou se mi oči. S trhnutím se probudím, teprve když uslyším Nika. „Zrovna jsme zaparkovali.“

„Pořád se dívám na hodinky,“ rozlehne se autem vzrušený ženský hlas. „Hned všem řeknu, že jste dorazili!“

„Za dvacet minut jsme u vás.“

Nico vypne motor a s omluvným výrazem ve tváři se na mě podívá.

„Omlouvám se. Kdybych jim průběžně nepodával zprávy, pěkně bych si to vypil.“

Protřu si oči a rozhlédnu se, ale vidím jenom zaprášené parkoviště při úpatí vápencového útesu. Přikrčím se, abych dohlédla na vrchol, jenže ten zřejmě sahá až do oblak.

„Kde to jsme?“ zeptám se ospale.

„U horní silnice. Dál bohužel musíme po svých. Místy půjdeme po rampě, ale občas nás čekají nějaké schody.“

Posbírám si věci a kolem pasu si uvážu rukávy letního saka. Ještě před šesti hodinami jsem v duchu kňourala, že mě tenká látka nechrání před ranním chladem, teď v poledním vedru mi vadí, že mám zátěž navíc.

„Za silnicí vede cesta pořád dolů. Myslíte, že byste mohla jeden kufr vézt? Anebo bych se pro něj pak mohl vrátit.“

„To zvládnu. Vstávala jsem ve dvě ráno, abych chytila autobus na letiště, a tak jsem jen trochu unavená,“ odpovím nejistě. Pevně doufám, že mi ve spánku neklimbala hlava ze strany na stranu.

„Jsem rád, že jsem řídil natolik plynule, abyste si mohla aspoň trochu zdřímnout,“ prohlásí a zní to docela upřímně.

Než vytáhne kufry z auta, znovu přejedu očima poloprázdné parkoviště. Na protějším konci stojí hezký, trochu omšelý dvoupatrový dům z kamene, který vypadá dost nezvykle, protože je napůl zasazený do skály.

„Tak jdeme na to.“ Nico mi vytáhne držadlo kufru. Kdyby nebyly oba tak velké, jsem si dost jistá, že by je chtěl svézt dolů sám.

Když se vydámek otevřené brance vedle rušné silnice, kolečka kufru trochu nadskakují. Pohlédnu na velký nápis na domě: La Grotta del Tesoro. Obchod je zavřený, a tak se podivím, proč tady stojí tolik aut. Možná si tady místní udržují vlastní parkoviště. Z fotek Positana jsem pochopila, že úzké uličky vinoucí se kolem domů nebezpečně přilepených k příkrým skalám se dají projít jenom pěšky.

„Připravená?“ zeptá se Nico a zastaví se na krajnici. Přikývnu, a když zvolá: „Do toho!“, vyrazíme. Kolečka kufru rachotí a pod tenkými podrážkami balerínek mě pálí hladký horký asfalt.

„Teď už to bude lepší,“ oznámí Nico a pomůže mi s kufrem přes krátké kamenné schody, pod nimiž vede dlouhá točitá rampa.

Moji pozornost upoutá okolí. „To je krása!“ vydechnu s úžasem.

„Žiju tady od narození, a tak ji už většinou nevnímám.“

Trochu zvolníme a jdeme vedle sebe. Rampa je místy dost úzká a potkáváme na ní spoustu lidí. Některé Nico zdraví a prohodí s nimi pár slov. Jeho sametový, nízko položený hlas mě okouzluje, a přestože italsky moc nerozumím, klidně bych ho poslouchala celý den.

„Jestli si nenajmu auto, můžu si vás někdy zamluvit?“ zeptámse.

Nico se rozesměje. „Pracuju jako číšník a taxislužbu bohužel neprovozuju, ale rád vám pomůžu se vším, co budete potřebovat.“

„Promiňte, netušila jsem, že děláte Richardovi laskavost. Teď mě mrzí, že jsem usnula. Musíte si myslet, že jsem pěkně nevychovaná.“

„Vůbec ne. Spoustu toho Richardovi dlužíme a považujeme ho za člena rodiny, takže vy do ní patříte taky. Když se tu na chviličku zastavíme, ukážu vám náš hotel.“

Na cestách jsem už obdivovala hodně nádherných scenérií, ale tahle mě přímo uchvátí. Na dvou skalnatých kopcích spatřím řady taškových střech, částečně zakrytýchvysokými cypřiši, lesklými listy citronovníků a hustými keři, po nichž šplhají kvetoucí popínavé rostliny. Kopce, které sahají až k průzračnému azurovému moři, připomínají stojany na zákusky a samostatné vily i shluky domů na nich sedí jako dortíky. Většinou mají světle růžovou nebo béžovou barvu, ale některé jsou modré, žluté nebo bílé.

Úbočí protkaná úzkými uličkami se sešlapanými kamennými schody se topí v neuvěřitelné spoustě zeleně a barevných květů, v nichž se mnoho domů úplně ztrácí. Nakloním se dopředu, abych se podívala, kudy vede rampa. Klikatí se jako stuha, na několika místech se stáčí zpátky a pak mizí z dohledu.

„Když pootočíte hlavu doprava, vidíte terasu s bazénem a podlouhlý kamenný dům s modrou vlajkou u vchodu?“ zeptá se Nico.

„Ano! Vypadá nádherně!“

„Uvolnili jsme pro vás rohový pokoj. Je malý, ale z obou stran má balkon a z jedné je výhled přímo na moře.“

To je další věc, kterou mi Richard neřekl. Předpokládala jsem, že mi zamluví nějaký místní penzion, a s hotelem nad restaurací jsem vůbec nepočítala. Mám takovou radost, že ze mě únava rázem spadne.

„Teď v turistické sezóně bych měla být vděčná, že vůbec mám kam složit hlavu,“ poznamenám.

„Luku moc mrzí, že vám nemůžeme nabídnout nic většího. A teď už bychom se měli z toho vedra pohnout.“ Nico otočí zápěstí a podívá se na hodinky. „Za tři čtvrtě hodiny mi začíná směna a musím se ještě převléct, ale to krásně stihneme.“

Z místa, kde stojím, mi připadá krásné úplně všechno. V duchu se ptám, proč mě sem o italských prázdninách Richard nikdy nepozval a udělal si radši dovolenou a na pár dní přijel někam za mnou. Vlastně dovolená není to správné slovo. Pokaždé si přivezl dlouhý seznam potenciálních zákazníků, kteří bydleli kilometry od sebe, a někdy to bylo docela časově náročné, zejména pokud nám navigace nečekaně zařídila dlouhou zajížďku. Říkám si, že když se teď kvůli Angele s tímhle kouzelným místem bez váhání rozloučil, musí ji opravdu hluboce milovat. Já bych odtud nikdy odjet nechtěla.

*   *   *

Zatímco Celia Romano, elegantní Angličanka, zápolí s klíči, já stojím pár kroků za ní a dívám se na nápis nade dveřmi. La Grotta del Tesoro. Italsky moc neumím, ale jsem si jistá, že to znamená „jeskyně pokladů“.

„Naši hoteloví hosté tady můžou parkovat zdarma,“ poznamená Celia a srdečně se na mě usměje. „Některým turistům Richard občas něco prodal, ale většinu obchodů sjednával online a za zákazníky jezdil po celé Itálii, ale to ty dobře víš… No konečně!“ Zámek povolí a dveře se otevřou.

Vejdu a udiví mě, že je uvnitř krásný chládek.

„Hned vytáhnu žaluzie,“ prohlásí Celia. Do mezer mezi lamelami pronikají sluneční paprsky, a tak se v pološeru začnu zvědavě rozhlížet. Skutečně to tady vypadá jako v jeskyni a starožitnostmi je zjevně nacpaná až ke stropu.

„Vzadu je toho víc,“ prohodí Celia a mě se zmocní strach, že jsem si ukousla větší sousto, než můžu zvládnout. „Prostory se táhnou dost daleko do skály. Je to přírodní jeskyně, takže má stálou teplotu.“

„A není tu vlhko?“ zeptám se udiveně. Vždycky jsem si myslela, že voda si najde cestu skálou i sebemenší vlasovou trhlinkou.

„Richard ji dal hned na začátku izolovat. Před mnoha lety prý patřila místnímu farmáři, který tu zřídil frutta e verdura, tržnici s ovocem a zeleninou. Když Luca tenhle dům koupil, byl už dlouho prázdný a hodně zchátralý. Původně ho chtěl zbourat, protože mu šlo jenom o pozemek na parkoviště pro hotelové hosty, jenže se k tomu nedostal a za čas se z té barabizny díky několika opravám a soustavné péči vyloupl docela slušný obchod. Nebyla jsem tady celou věčnost a netušila, že Richard má tak rozsáhlé sbírky.“ Poslední větu řekne trochu smutně, jako by jí do vzpomínek ukápla lítost.

„Vždycky dbal, aby měl všechno uskladněné jaksepatří, a tak je pochopitelné, že se tady o to staral, ale tohle…“ Pomyslím si, že zřejmě nakonec ztratil soudnost, a hlas se mi vytratí.

„Určitě pro něj není snadné se toho všeho vzdát,“ poznamená Celia.

„To jistě ne. Ale teď už mu záleží na něčem jiném a já mu ráda pomůžu. Když jsem ho potřebovala, taky mě nikdy nenechal na holičkách,“ odpovím a s úsilím se ovládnu, abych se nedojala. Celia má pravdu. Všechno, co tady stojí a leží, má Richard spojené s nějakými zážitky a já lituju, že tu není a nemůže mi je vyprávět. V každém případě mám před sebou opravdu náročný úkol a něco mi říká, že jeskyně bude i vzadu přeplněná až k prasknutí.

Starožitníci jsou zvyklí na prach, odlupující se lak, pach plísně a dřevo provrtané červotočem. Většina se specializuje na nějaké historické období nebo na určitý druh předmětů, ale pro Richarda to neplatilo. Napadne mě, že se choval jako inteligentní zvídavá straka, která sebere každou zajímavou věc v dohledu. Navzdory obecnému přesvědčení neláká tyhle ptáky to, co se leskne, ale do hnízda si odnášejí všechno, co jim připadá aspoň trochu zvláštní a neobvyklé. A přesně takové věci tady vidím. Nejdřív si všimnu dvoukřídlé branky z tepaného železa, opřené o zadní stěnu, ke které se nelze dostat, protože před ní stojí veliký jídelní stůl s krajkovým ubrusem, na němž leží spousta nejrůznějších ozdobných předmětů. Pak moji pozornost na chviličku upoutá krásné modré sklo a hned nato mi pohled zabloudí k hromadě proutěných košíků na ovoce. Vedle nich se tyčí vysoké nádoby s víkem, v nichž se nejspíš skladoval olivový olej.

„Budeš mít spoustu práce,“ poznamená Celia smutně a odvrátí hlavu.

Beze slova začnu prohlížet obsah několika otevřených krabic.

„Mám tady s tebou chvíli zůstat? Můžeme pak jít do hotelu spolu.“

„Díky, Celie, ale to po tobě nemůžu chtít,“ odpovím rychle. „Máte teď hlavní sezónu a musíš se věnovat hostům. Ale moc děkuju, žes mě sem doprovodila, a jsem ráda, že jsme si trochu popovídaly. Projdu si to tady, abych získala povšechnou představu, co mě čeká. Potom se vrátím, dám si rychlou sprchu a převléknu se na večer.“

Celia mi podá klíče. „Vidím, že Richardovy poklady jsou v dobrých rukou. Požádali jsme Nika, aby se o tebe trochu staral, a jestli budeš něco potřebovat, stačí říct,“ ujistí mě a obrátí se k odchodu.

„Celie!“ zavolám za ní, a tak se ke mně znovu otočí. „Děkuju za krásné přivítání a jsem moc vděčná za pochopení. Ta úžasná vřelost mě zaskočila a reagovala jsem asi trochu chladně.“

„Italové jsou srdeční a přátelští, ale také hodně výřeční a hluční. V restauraci byla spousta lidí, a tak mi připadalo lepší tě co nejdřív odvést, aby ses v klidu najedla na balkoně. Ale varuju tě, večer něco zažiješ. Bude se zpívat a tancovat!“ Tvář se jí rozsvítí úsměvem. „Richard tě považuje za svou dceru, a tak jsme se na tebe moc těšili.“

Když Celia odejde, začnu přemítat, k čemu jsem se to vlastně uvázala, ale vzápětí si všimnu starého zrcadla v nádherném masivním rámu. Odsunu pár věcí kolem, abych k němu mohla blíž, a zjistím, že je místy zčernalé a alespoň ze třetiny protkané pavučinou prasklin. Až paní Kaminská uvidí fotku, ruce jí určitě radostí vyletí k ústům. To už bychom měli jednu prodanou vzácnost, řeknu si spokojeně. Jaké tady ještě najdu?

*   *   *

Po odpoledním focení asi hodinu ukládám snímky do počítače a třídím je do jednotlivých kategorií. Mobil mi několikrát pípne, a když se podívám, kdo mi píše, uvidím textovku od mámy. Po příjezdu jsem jí zavolala a teď už jistě dychtí po dalších zprávách.

Tak co? To čekání mě ubíjí! x

Všechno jde jako na drátkách, mami. Celé odpoledne jsem strávila v Richardově obchodě. Večer se tu koná party a musím se osprchovat a převléct. Až budu moct, ozvu se ti! q

Musím říct, že mámě by trocha trpělivosti neškodila. Nejde jí jenom o to, jestli jsem v pohodě. Chce se co nejdřív dozvědět nějaké drby o Richardově manželství, jenže o tom pořád nevím zhola nic. Rozhodnu se zavolat Briony.

„To jsem já. Neříkej mámě, že jsme spolu mluvily. Chci tě jenom upozornit, že jsem nahrála nějaké fotky, abyste se na ně s Guyem mohli podívat.“

„Jakmile se mi na obrazovce objevilo upozornění, hnedjsem se na ně vrhla. To zrcadlo mě dostalo… je nádherné!“ zvolá Briony nadšeně.

„Jo, a paní Kaminská po něm určitě skočí,“ odpovím se smíchem.

„Takže to vypadá slibně?“

Levou nohou otevřu úzké dveře na balkon, pohodlně se tam usadím v křesle a zadívám se na moře. Řešit pracovní záležitosti, když mám před sebou takovou krásu, mi připadá skoro až nepatřičné. „Je tady toho mnohem víc, než jsem počítala, a musím si co nejdřív vážně promluvit s Guyem. Richard si o nákupech určitě dělal záznamy, takže budeme vědět, kolik za co zaplatil, kdo to vlastnil a tak dále, ale fotky Guyovi pomůžou trochu se orientovat už teď. A k tomu rozhovoru musíme přibrat i mámu. Jde o hodně velké peníze.“

„Guy předpokládal, že najdeš pár vzácných kousků, ale tak velkou kořist určitě nečekal.“

Pozoruju motorový člun, který za sebou nechává bílý chvost pěny. „Podle mého názoru bychom doma mohli všechno rychle prodat, ale už jenom balení zabere veškerý čas, který tu mám strávit. Taky mi dělá starosti, že Richard kontaktoval zdejší kolegy. Zatím sice žádný neodpověděl, ale může se stát, že se najednou začnou ozývat, a to by nám situaci dost zkomplikovalo.“

„Myslíš, že všechny ty poklady třeba nedostaneme?“ zeptá se Briony zklamaně.

„Je zvláštní, že o tom takhle mluvíš, protože Richard svůj obchod nazval La Grotta del Tesoro – Jeskyně pokladů. Před odjezdem jsem mu navrhla, že sbírku oceníme jako celek, ale to jsem ji ještě neviděla. Abych mohla pokročit, budu to s ním muset probrat. Zatím od něj jenom vím, že než odevzdám klíče, musí odtud všechno zmizet.“

„Já pořád nemůžu uvěřit, že se kvůli té tajemné Angele obchodu tak ochotně vzdal. Chápeš to? Voláš z penzionu?“

Zasměju se. „Jo. Jsem celá zaprášená a je mi vedro, takže teď nutně potřebuju studenou sprchu, ale později ti pošlu nějaké fotky pokoje a taky výhledu z balkonu.“

„Ty se máš! Tady je zataženo. V každém případě jsem tě ráda slyšela. Tohle může být první léto, kdy se pro změnu pořádně opálíš. Když máš balkon… tramvaje pod ním nejezdí, že ne?“

„Tedy, že bych vylehávala na slunci, o tom dost pochybuju. Ještě musím rychle poslat zprávu Richardovi, že jsem v pořádku dorazila. V Thajsku je asi o pět hodin víc, ale než půjde spát, snad si ji přečte.“

„Nemůžu se dočkat dalších fotek z La Grotty a těším se na snímky z tvého pokoje.“

„Trpělivost, hned zítra na tom zapracuju. Mimochodem, je něco nového s Jasonem?“

Briony podrážděně zasténá. „Vyměnili jsme si pár textovek, ale napsala jsem mu, že mám teď moc práce, takže se s ním setkat nemůžu.“

Jason je náš klient a při jedné návštěvě si u mě v kanceláři s Briony hezky popovídali. „Hele, s tím na mě nechoď. Je to bezvadný chlap a líbí se ti, tak proč by sis s ním nemohla dát skleničku?“

„No dobře, už se nebudu vymlouvat. Ty ale nezapomeň, že máš na práci mnohem důležitější věci než dělat si hlavu s mým milostným životem. Opatruj se a trochu si užívej, jo?“

Za pár vteřin už píšu do mobilu.

V pořádku jsem dorazila a už jsem byla v La Grottě. Musím říct, že překonala veškerá moje očekávání! Než se pustím do práce, nutně s tebou potřebuju mluvit, tak mi co nejdřív zavolej!

Potom se začnu věnovat šatům. Váhám, jestli si mám vzít dlouhé krémově bílé s potiskem modrých kvítků a s vázáním za krkem, nebo by bylo lepší vsadit na limetkově zelené s délkou po kolena a kratičkými rukávky. Znovu vyjdu na balkon, abych zjistila, co na sobě mají ostatní ženy. Balkon spojujevšech deset pokojů v posledním patře hotelu, ale je rozdělený řadami stromků v květináčích, které hostům poskytují slušné soukromí. Dole u bazénu stojídvě dámy v dlouhých šatech, takžeje rozhodnuto a vytáhnu modré kvítky.

Pokud můžu soudit podle hovoru a smíchu pod sebou, obě terasy s jídelními stoly jsou už plně obsazené. Hlasy ke mně nahoru doléhají dost nezřetelně a skoro nic nevidím, protože dřevěné trámy pergol zakrývá zelený baldachýn vinné révy a barevných květů popínavých rostlin.

Cestou do La Grotty mi Celia sdělila, že se snídaně podává mezi sedmou a devátou, oběd je od půl jedné do půl čtvrté a večeře od půl osmé do jedenácti. Kromě toho mě varovala, že restaurace zůstává otevřená až do chvíle, kdy se rozhodnou odejít i poslední zákazníci. Mnozí jsou přátelé a příbuzní, kteří tu večeří pravidelně, a na dnešek dostali pozvání úplně všichni.

Když jsem se jí zeptala, v kolik hodin mám sejít dolů, pokrčila rameny. „Až se ti bude chtít. Našich večírků se kromě pozvaných obvykle účastní i hoteloví hosté a spousta členů Lukovy rodiny, kteří u nás pracují. Jak brzy zjistíš, v Positanu se na společenské zvyklosti moc nehledí. Ostatně jak to v Itálii chodí, už přece víš,ne?“

Nechtělo se mi vysvětlovat, že Itálii znám především ze služebních cest a na těch se s nikým nedružím. Jezdím za obchodem, a pokud si vyšetřím pár dní volna, abych si mohla prohlédnout památky, u stolu pro dva sedávám sama. Když jsem dneska v poledne dorazila do restaurace a všichni mě líbali, jako bych byla jejich dlouho ztracená příbuzná, nestačila jsem se divit.

Teď mi zbývá už jenom vyčesat si vlasy, uvolnit pár pramínků a připnout si náušnice. Na líčení je moc horko, a tak si jenom nanesu řasenku, rty si natřu balzámem a vklouznu do šatů.