KDYŽ UMŘEL BOWIE

Copyright © Andrea Rourke, 2023

All rights reserved

Cover design © Zuzana Bramborová, 2023

ISBN 978-80-242-9010-2

Obsah

- 1.

- 2.

- 3.

- 4.

- 5.

- 6.

- 7.

- 8.

- 9.

- 10.

- 11.

- 12.

- 13.

- 14.

- 15.

- 16.

- 17.

- 18.

- 19.

- 20.

- 21.

- 22.

- 23.

- 24.

- 25.

- 26.

- 27.

- 28.

- Poznámka autorky a poděkování

Moje milovaná rodino,

věnuji vám tuto knihu, ale nečtěte to,

myslím, že by vás to nebavilo.

Speciálně ty to nečti, babi.

Miluju tě a vím, že ty mě miluješ taky,

ale nečti to, bylo by z toho jenom mrzení.

Pohlaď obal a pyšně knihu strč do poličky,

to stačí. Kdybys to číst musela, tak mi prvně

řekni, dám ti začerněnou verzi. Ano, nemusela

tam být sprostá slova, ale hodila se tam.

Když jsme s babičkou a Johanou na konci jednoho léta jely na mistrův statek vyzvednout rodiče, zrovna probíhal obřad. Stodola byla ověšená věnci vlčích máků, kolem nich se vinuly různé geometrické obrazce a patvary nakreslené barevnými křídami na jantarové dřevo stěn a pod vysokým stropem se povaloval kouř pálených svazků šalvěje, rozmarýnu a smůly. Bubínky, seriózní obličeje, zamlžené oči. O co v obřadu šlo, jsem zapomněla nebo nechápala.

Máma mi vysvětlila, že mistr jim má na konci sdělit jejich opravdová jména. Prý to, jak se nám normálně říká, jak si říkáme navzájem, jsou jenom přezdívky. Líbil se mi ten sváteční pocit, ta barevnost a voňavost, ten kouř všude kolem. Chtěla jsem toho být součástí.

Babička odešla na houby a rodiče se radili s Lunou, jestli můžeme dostat jména i my s Johanou, když jsme na kurzu nebyly. Když nejsme dospělý.

To přece není jejich vina, že jsou to jenom děti, řekla Luna. Shodli se, že když jsme si je vybraly, tak je zřejmé, že k nim patříme. Když jsme se jim narodily. Proč nás ochudit o takový zážitek? Kdo ví, kdy bude mistr odhalovat jména příště.

Souhlasila jsem s tím, že to není moje vina, ale jako dítě jsem se necítila. Bylo mi už deset. Johana jo. Tý bylo jen pět.

Spolu s ostatními jsme seděli na dřevěných parketách bývalé stodoly, přímo před dekou obloženou krystaly, barevnými kamínky, mušlemi a sušenými květy. Johaně svítily oči a máma jí musela držet ruce, aby do té hromady pokladů nešťourala, zatímco já se snažila vypadat, že na mě nic z těch vůní, zvuků a barev dojem nedělá, a tvářit se pohrouženě, jako všichni kolem.

Když na mě přišla řada, Luna mě vzala za ruku a po špičkách jsme prokličkovaly mezi sedícími lidmi ven před stodolu, kde mi ukázala cestu, kterou jsem se měla vydat.

Našla bych ji i sama. Byla to jediná cesta široko daleko lemovaná hořícími loučemi. Hořící louče a věnce vlčích máků kolem nich.

Pomalu jsem šlapala do kopce po udusané hlíně, statek v údolí se zmenšoval a kouř doutnajících knotů štípal v nose. Oranžové slunce nad obzorem. Byl to film a já, se svým seriózním desetiletým obličejem, jsem v něm hrála hlavní roli.

Johana měla jít poslední.

Mistr seděl na zemi, v kruhu vyskládaném z kamenů uprostřed louky. Už z dálky se na mě usmíval a já věděla, že se usmívá, aby vypadal přátelsky, abych se nebála. Zpomalila jsem krok, protože se mi rozbušilo srdce a chtěla jsem mu dát čas se uklidnit, než se dostanu blíž. Chtěla jsem vypadat dospěle a netečně. Jako Xena.

Dlouhé vlasy, které nosíval v drdolu na temeni, mu teď splývaly po lněné košili. Napadlo mě, že vypadá jako princezna, ale říct jsem to nedokázala, byla jsem nervózní. Navíc to nebyla pravda. Vůbec nevypadal jako princezna. Prostě jen měl dlouhé vlasy a já žádného jiného chlapa s tak dlouhými vlasy do té doby neviděla.

Když jsem se naproti němu posadila, pořád byla cítit jeho výška, která mě děsila, když stál. Byl mnohem vyšší než táta. Vlastně než kdokoliv.

Mlčky se na mě díval a světle modré oči se mu živě leskly. I já se na něj dívala, neuhýbala jsem pohledem, a za zády si ryla nehty do zpocených dlaní. Věděla jsem, že jsem žena a že on je muž, a věděla jsem, že mi zrudly tváře, ale nevěděla, jak tu barvu odstranit, navrátit si svou obvyklou bledost, vypadat klidná.

Doufala jsem, že on ve mně vidí jenom dítě a moji barvu přičítá dětským záležitostem.

Že jsem si hrála s míčem nebo tak něco.

Skákala přes švihadlo.

Položil ruce na kolena, celý se narovnal, propnul, nabyl hran, přivřel oči a velmi pomalu se nadechnul. Zadržel dech, oči mu pod víčky zacukaly a začal ještě pomaleji vydechovat, hladce a zvučně, jako když se zlehka přišlápne odšpuntovaný míč, jako by se chtěl celý vydechnout pryč, až se mu košile začala pod žebry bortit.

Pak oči znovu otevřel a zaměřil svůj pohled na mě, tentokrát bez úsměvu, na moje oči, nebo spíš někam za ně, nezdálo se, že by mě viděl.

Natáhl ke mně ruku a suchými, teplými prsty mi jemně zavřel víčka. Přisednul si blíž, načichlý šalvějovým dýmem, a položil svou dlaň na moje čelo, zatímco druhou mi podepřel záda. Cítila jsem jeho dech na krku, štiplavou vůni vykuřovadla, co vítr hnal naším směrem, a v uších bít srdce, nejspíš svoje. Něco si potichu mumlal hlubokým hlasem, jako by si hrál na medvěda. Přišlo mi, že si ze mě dělá srandu, tak jsem otevřela oči a uchichtla se. On ale pokračoval dál, a tak jsem pusu i oči zase zavřela. Snažila jsem se poslouchat, co říká, ale slova mu přes rty nešla, zůstávala vibrovat v hrdle.

Pomalu jsem nosem nasála vzduch, jako to dělal táta, když meditoval, přidržela ho v plicích, jak dlouho to jen šlo, a když jsem ho po chvíli vyfoukla ven, cítila jsem, byla jsem si jistá, že jsem o něco lepší než ostatní lidi.

Jiná.

Vždycky jsem to podezření měla, ale teď to ve mně někdo rozeznal a začal se ke mně tak chovat. Speciálně. Říkala jsem si, že tohle jen tak někdo nezažije, a byla jsem ráda, že zrovna já jo.

Doufala jsem, že to bude trvat dlouho a že z toho vyjdu viditelně proměněná, nejen s novým jménem, ale třeba i nějakou magickou schopností.

Jeho velká, dospělá dlaň mě hřála na čele a já se snažila myslet na důležité věci, na smrt a odvahu a válku, důležitě se cítit, důležitě vypadat, jako někdo s misí, jako Átrej, když musel projít mezi sfingami, nebo jako Xena, když stála na skalním útesu a před ní se vynořil bůh moře.

Když mě mistr pustil, chlad nahradil jeho dlaně a já doufala, že to ještě není všechno. Že to teprve začíná. Ale mistr mi foukl na zpocené čelo a řekl, že moje jméno je Sakotý, a pak mě pinknul prstem do nosu. Protože jsem byla ještě dítě.

Ptala jsem se mámy, proč mi vymyslel zrovna tohle jméno, a ona řekla, že ho nevymyslel, že ho vidí. Že je to moje opravdový jméno, zatímco Lenka Kastnerová je moje přechodný jméno. Něco jako když Robert De Niro hraje boxera. Tak já hraju Lenku Kastnerovou, ale ve skutečnosti nejsem ta role, jsem ten De Niro.

Když jsme přijeli domů, táta mi pustil Zuřícího býka. Nevěděla jsem totiž, kdo je De Niro. Odseděla jsem to celý, i když to bylo černobílý, protože jsem cítila, že je to pro tátu důležitej moment.

1.

V odlesku monitoru pozoruju svou vlastní tvář, jak s úsměvem vysvětluje paní na druhé straně telefonu, proč by si měla pořídit internet. To, že paní nemá počítač, není důvodem rozhovor ukončit, mám povinnost projít s ní několik předepsaných bodů, které mají vzbudit touhu ho mít, a tedy začít odebírat internetové připojení zprostředkované naší společností.

„Co máte ráda?“ postupuju podle předepsaného schématu otázek, které mají v potenciálním zákazníkovi vytvořit pocit, že produkt, který nabízíme, potřebuje. Mluvím s povinným úsměvem, který je prý v telefonu slyšet a který způsobuje po osmihodinové směně bolestivé křeče.

Zkontroluju, jestli mě můj supervizor odposlouchává – „monitoruje kvalitu hovoru“. Sluchátka opatrně nainstalovaná na nagelované hlavě, krčí čelo a mhouří oči. Člověk nemusí být nijak zvlášť inteligentní, aby dokázal pokrčit čelo a přimhouřit oči, jemu to ale stačí, aby si tak připadal, a mně, abych věděla, že odposlouchává.

„No, co mám ráda, já mám ráda přírodu, zahrádku, všechno, co je spojený s přírodou, mám ráda,“ zamýšlí se paní.

„Na internetu najdete spoustu zajímavých článků, které se věnují zahradničení, zvířátkům, najdete tam tipy a triky, taky různá videa roztomilých koťátek třeba.“

„Ale prosím vás, proč bych chodila na internet, když můžu jít na zahrádku?“

Zavřu oči. Vdechuju peníze, vydechuju smlouvy.

„Můžete si přečíst různé rady, které vám mohou být prospěšné,“ říkám a tahám se pod stolem za špek na břiše.

„Mladá paní, nebo slečno…“

„Slečno.“

„Proč bych to dělala?“

Navážu oční kontakt se svou vlastní tváří v odlesku monitoru. Nevím, proč by to dělala. Podle mě by to dělat neměla.

„Mladá paní, jste moc hodná, ale já jsem spokojená, tak jak jsem.“

„Ale –“ říkám.

„Na shledanou,“ říká ona.

Kontroluju si žíly na rukou. Dřív mohl člověk prodávat plazmu jen dvakrát do měsíce, pak ale změnili pravidla a teď už to jde každý týden. Za tři čtvrtě litru plazmy jsou tři sedmičky vína a krabička cigaret.

Robert sundává sluchátka a jde za mnou. Monitoroval. Klekne si, aby se na mě mohl dívat zespoda, jako dítě nebo štěně, aby ve mně vzbudil pocit důvěry a blízkosti tím, že mě nebuzeruje svrchu a nepřistupuje ke mně jako nadřízený. Naučil se to na kurzu komunikace.

Tady jsme všichni kamarádi, říkal při vstupním pohovoru, tykáme si.

Máma tvrdí, že vždycky obdivovala, s jakou odvahou kráčím do předem prohraných bitev. Já bych nikdy do předem prohrané bitvy nešla. Tolik odvážná nejsem. A už vůbec nekráčela.

Jíst ale musím.

Taky musím pít a kouřit, abych zapomněla, čím si vydělávám na jídlo.

„Pročs ji nechala tak lehce uplavat?“ ptá se Robert.

„Vždyť neměla ani počítač,“ říkám.

„Pořídit si počítač je dneska otázka několika hodin.“

„Ale ona si nechce pořizovat počítač.“

„Jak to můžeš vědět?“

„Říkala to.“

„Copak lidi ví, co chtějí? To je tvoje práce, vysvětlit jí, že chce počítač.“

„Ale ona nechce počítač.“

„Protože neví, že na něm může mít internet. Mělas jí vysvětlit výhody internetového připojení.“

„Ale ona nechce internet.“

„Jak to můžeš vědět? S tímhle přístupem to můžeš rovnou zabalit. Chceš to zabalit?“

V nose mě šimrá Robertův mýdlový parfém. Výrobce stromečků do aut by řekl, že voní jako oceán.

„Ne.“

„Co ne?“

„Nechci to zabalit.“

„Tak se zkus trochu zasnažit, ju?“

Robert se zvedne a i přes desítky probíhajících hovorů se místností rozlehne hlasité lupnutí v jeho koleni.

Je to ten nejlidštější zvuk, co jsem ho slyšela za celý den vydat.

Nasadím si sluchátka s mikrofonem a zmáčknu vytáčení. Na obrazovce se objeví poznámka operátora, který se zákazníkem mluvil přede mnou. Píše se v ní: „Zvažuje nabídku.“

Systém pracuje s omezeným množstvím čísel. Operátoři mají tři možnosti: uskutečnit prodej, nastavit příští datum volání, nejpozději ale do čtyř týdnů, nebo číslo ze systému smazat. Za smazání čísla jsou minusové body. Za minusové body je nižší výplata. Za nižší výplatu je debilní život. Většina operátorů proto volí předposlední variantu a doufá, že hovor připadne někomu jinému.

Systém stále hledá a já přistihnu svou ruku, jak v kapse tiskne krabičku cigaret. Dřív jsem skoro nekouřila. Cigaretové pauzy se ale prodlužují, úměrně k množství odpracovaných dní v call centru. Jako by to, co vypouštím z úst během směny, bylo toxičtější, než co v přestávce na cigaretu vdechuju.

„Doležal.“

„Dobrý den, u telefonu Lenka Kastnerová ve spolupráci s InternetX, máte na mě minutku?“

Holka vedle mě si lakuje nehty a říká: „Ano, ano, já vám samozřejmě rozumím,“ s větší empatií, než jakou většina lidí pozná od vlastních rodičů.

„Pane Doležal, jste naším dlouholetým zákazníkem, a proto vám voláme se speciální nabídkou na míru přímo pro vás.“

Drtím špek na břiše mezi prsty jako bublinkovou fólii, čekám, až něco praskne, čekám, až se dostaví nějaký klid.

„To si ze mě už musíte dělat prdel. Jste asi pátá, co mi volá.“

Vdechuju peníze, vydechuju smlouvy.

„Hodilo by se vám to spíše někdy jindy?“

Obličej se na mě z obrazovky usmívá, ale já jeho radost nesdílím.

„Slečno, řekl jsem to těm před vámi a řeknu to i vám. Nic nechci. Jděte s těma vašima speciálníma nabídkama do prdele. Hezký den.“

Spojení je přerušeno.

Píšu do poznámky: „Musí si to nechat projít hlavou,“ a nastavuju automatické vytáčení na příští neděli večer, kdy nemám směnu.

Linda vypadá v poledním světle jako reklama na cigarety. Odpaluje už několikátou. Mám podezření, že se na ni nevážou toxiny, jako by ze vzduchu kolem sebe jen magicky přitahovala vitamíny a minerály, které dodávají jejím vlasům zář a pleti pružnost. Nemá kocoviny. I kdyby prochlastala celou noc, ráno si jen nasype do vlasů hvězdný prach, sváže je do drdolu a sestoupí do své polstrované kancelářské židle jako víla z nebes, zatímco já se budu rozkládat a kvasit na hromadě u protějšího stolu. Do telefonu mluví medovým hlasem a každý další prodej jí zvyšuje sebevědomí. Za vydělané peníze si kupuje hezké věci do svého hezkého bytu. Ten sice sousedí s mým, ale člověk by ho za stěnou netušil.

Když mi tuhle práci dohazovala, znělo to jako fajn život. Ale s Lindou v hlavní roli vypadá každej život fajn. Snažím se to všechno nasát, naučit se být jako ona, umět mluvit o internetovém připojení, jako lidi mluví o svých dětech nebo o svým bohu. Když se koupu v její vaně, představuju si, že je to moje koupelna, a sypu do vody pětinásobek doporučené dávky levandulové soli, jako bych ji házela do zítřků.

Máma si myslí, že by mohlo pomoct použít vizualizaci. Manifestovat smlouvy silou mysli. Vydechovat smlouvy, vdechovat peníze. Vydechovat smlouvy, vdechovat peníze. Řeka složek s podepsanými papíry proudí do vesmíru, stohy bankovek proudí z vesmíru ke mně.

Jenže moje máma nikdy pořádně nepracovala. Živí ji táta.

V představě se mi stohy špinavých bankovek šprajcují v krku, dusí mě.

„Nebo si to zkus v tý představě rozemlít na prášek, aby se ti to líp vdechovalo,“ říká Linda a podává mi flašku 7UPu, ve které je slivovice od jejího bratra. Zelená flaška 7UPu nikdy nevysychá, průběžně ji doplňujeme a schováváme zpátky za gauč v kuřárně mezi sukulenty.

„Ale to pak ty bankovky zase ztratí hodnotu, ne?“

Linda pokrčí rameny a típne cigaretu o zeď budovy call centra.

„Tak řekni vesmíru, ať dá bankovní příkaz. Nebo si taky najdi někoho, kdo tě bude živit.“

Systém vytáčí nové číslo.

Na druhé straně je ticho. V rychlosti pročtu poznámku: „Je němá, komunikuje pouze ťukáním.“

„Dobrý den, paní Mrázová, jste naším dlouholetým zákazníkem, a proto vám voláme se speciální nabídkou přímo pro vás.“

Ozve se několik dutých ran. Beru si tužku a papír.

„Můžete to prosím zopakovat?“

Zapisuju ťukání jako tečky a čárky.

„Moment, prosím.“

Koukám na shluk teček a čárek. Vybavuju si z morseovky slova cí-lov-ní-ci a mír-nám-dá-vá. Snažím se vzpomenout si na víc, ale cítím jen, jak mi vedoucí Medvěd vlhce dýchá do vlasů, když mi vysvětluje vázání skautského šátku přímo na mém krku. Na šátek ale nedokážu dobře zaostřit, a proto jen předstírám, že chápu, a přemýšlím, jestli je tohle to harašení, o kterém mluvili v televizi.

„Jste naší stálou zákaznicí, máme pro vás tedy nabídku vysokorychlostního internetu s výraznou slevou a prvními třemi měsíci naprosto zdarma. Přijde vám to zajímavé?“

Ozve se několik dalších ran.

Zavřu oči. Vdechuju peníze, vydechuju smlouvy.

„Zajisté. Budeme vás kontaktovat příští neděli.“

„Ty seš čarodějnice, víš to? Víš. Ty čaruješ,“ říká opile Jakub, o kterém tuším, že by mohl být novinář. Jakub sedává na svý židli v rohu hospody každej den a vyčkává, kdo si k němu přisedne, a když nikdo, přisedne si on. Většinou za večer protočí několik stolů. Někdy platí panáky, někdy ne. Žádný pravidlo jsem v tom zatím nevysledovala. Ale otevřená krabička cigaret je vždycky položená uprostřed stolu a on mručí, ber, neptej se, když se někdo ptá. Dneska začíná u mě. Řekla jsem mu, že tady mám v devět rande. Devět ještě není, řekl on a položil svoje pivo a vodku vedle mojí vody a vodky. Měl pravdu, devět ještě nebylo.

„Ty máš ty oči. Já je znám, tyhle oči. Čaruješ. Hezká ale nejseš,“ pokračuje Jakub. Lidi mi často říkají, co jsem nebo nejsem. Chtěla bych si myslet, že to ke mně nedoléhá, že to na mě nemá vliv, ale nedávno jsem si koupila šaty, protože prodavač rozhrnul záclonu kabinky, ukázal na mě prstem a řekl: „To je ono, slečno. To jste přesně vy.“

„Ale do třiceti a šlus. Po třicítce jdou holky jako ty tááákhle dolů,“ ukazuje Jakub rukou strmou přímku, aby mi vysvětlil, jak jdou holky jako já dolů, až mu ruka přistane v loužičce piva na stole.

„Na mě to nezkoušej, ty svoje kouzla. Já s tebou spát nebudu,“ říká a pivo mu z brady kape na stůl.

„Co?“ říkám bradavici na jeho čele.

Martin si mě našel na Facebooku poté, co jsme měli match na Tinderu. Olajkoval mi fotku z roku 2013 a mě zahřálo, že strávil tolik času nad mým obličejem. Napsala jsem mu, že mi lichotí lajk u tři roky staré fotky. Odepsal, že žádná novější za lajk nestála.

Ve skautu jsem se naučila chápat hrubost jako znak zájmu, třeba když ti někdo podrazil nohy, aby tě na zemi mezi jehličím mohl obrat o šátek schovaný za pasem. Nechtěné holky nikdo k zemi nesrážel, těm se šátek bral, když se nedívaly.

On byl hezkej na všech třech fotkách.

Jakub se mi dívá na prsa a snaží se rozhodnout, jestli se mu líbí, nebo nelíbí. Říká, že preferuje spíš drobnější. Ale že ty by se ke mně nehodily, protože nejsem éterický typ.

„Však jen počkej,“ prohlíží si moje břicho a pak mě do něj štípne. „Budeš tlustá. Ještě nejsi, ale budeš. Je tvoje máma tlustá?“

Zatímco Jakub mluví a mluví, spolu s cigaretovým kouřem vdechuju lásku a vydechuju šarm. Vdechuju lásku a vydechuju šarm. Nad stolem ho visí už celý mrak.

„Ale babička tlustá je, viď? Budeš po babičce. Ty seš ten typ, co má pár dobrejch let a pak rychle oškliví.“

Bradavice na jeho čele stojí v cestě vrásce, která vzniká, když krčí obočí. Vráska proto musí bradavici zleva objet. Přemýšlím, jestli kdyby si ji nechal vyříznout, jestli by si vytvořila novou cestu tam, kde byla bradavice, nebo zachovala původní objížďku.

„Seš buclatá, ale nemáš celulitidu, viď, ty budeš mít hezkou prdel.“

Pokrčím rameny.

Sjíždí mě očima, jako bych si svoje tělo sama navrhla a vymodelovala a teď prezentovala světu finální verzi, čekajíc na verdikt. A on je tu od toho, aby ho udělil, pochválil podařené části a vyčinil mi za ty, co v jeho očích selhaly. Na nose se mu tvoří krůpěje potu.

„Po třicítce šlus. Pět deset let a máš po ptákách,“ Jakub upije piva, „ty čarodějko.“

„The man died for your sins!“ křičí šedivějící Američan na baru. Z obou stran ho poslouchají holky, které byly v prváku, když jsem maturovala. Platí jim sice bílé střiky do půllitrů, ale víc než ony ho zajímá barmanka. Myje sklenice, zatímco několik párů očí na baru pozoruje bradavky klouzající pod jejím tenkým tričkem.

Devět pět. Dávám mu čas, než dopiju sklenici, pak jdu domů. Nebo do jiné hospody; kdyby nakonec přišel, aby si nemyslel, že na něj čekám tak dlouho. Na Messengeru je aktivní. Listuju diářem, zapisuju si do něj trojúhelníky a hvězdy, dělám kroužky kolem čísel označujících dny, tvářím se vážně a zatahuju břicho. Cestou jsem sežvýkala proteinovou tyčinku, prý spousta vitamínů a vlákniny, cruelty free. Jediná krutost se páchá na mém těle, které se s hmotou pere, jako by trávilo démona.

Američan se pomaloučku, opatrně postaví na vratké barové židli, chvíli se rozhlíží kolem a pak zvedne ruce nad hlavu: „Death! Death!“ křičí na barmanku. Nad bílýma ponožkama se mu na lýtku pod tetováním rýsuje křečová žíla.

„Death is more than life!“ Zvyšuje hlasitost.

Vracím na bar prázdnou skleničku a beru si plnou. Zbavuju se důkazů, aby to vypadalo, že piju teprve první. V rukou nervózní třes. Tep srdce ve spáncích. To většinou nemám. Je to znamení? Že tentokrát to bude ono?

Vzpomenu si na uzemňovací metodu, o které mluvila Linda. Uvědomit si pět zrakových vjemů, čtyři dotekové, tři sluchové, dvě vůně a jednu chuť.

Barmančiny bradavky pod bílým tričkem.

Vajgly v popelníku na baru, podle rtěnky rozpoznám svůj.

Zrcadlo za flaškami nad barem.

Ozářený, pomalu plující oblak kouře pod lustrem.

Potrhaná pavučina, houpaná průvanem.

Barová stolička zarytá do stehen.

Mokro pod rukama na nerezovém baru.

Měkký filtr cigarety mezi prsty.

Bublání ve střevech.

Bowie zpívá: „Inspirations have I none, just to touch the flaming dove, all I have is my love of love, and love is not loving.“

Zabouchnutí dveří mrazáku, ze kterého barmanka vytáhne pytel ledu.

„Sex is so overrated,“ říká hnědovlasá Američanovi a prohrábne si vlasy.

Cigaretový kouř v nose.

Pivní výpary.

I v puse cítím kouř.

Hezkej kluk z fotek přichází, a vypadá, jako by si na sebe navlíknul ještě jednoho kluka, kterej na fotkách nebyl.

Zahlídne mě a není to vyloženě zklamání, co má v obličeji, spíš absence nadšení. Myslím, že vlastní zklamání skrývám líp, ale těžko říct. On na něj na rozdíl ode mě nárok nemá, viděl desítky mých fotek, ve všech možných světlech a úhlech. Já viděla jen několik černobílých. Nebo vážně čekal, že tady najde tu z roku 2013?

Usmívám se na něj, zatímco se prodírá kolem Jakuba, který svou židlí blokuje cestu, a přeju si, aby to nedal, aby se mu prostě Jakubovu židli obejít nepodařilo. Chvíli s ní bude bojovat a pak na mě jen z dálky pokrčí rameny, že bohužel, vůle byla, ale nelze. Pokrčím na něj rameny taky, že chápu, nedá se nic dělat. Zamáváme si a já budu zbytek večera poslouchat o tom, jaká jsem čarodějka, kouřit a koukat do zdi, snít o tom, že třeba dneska se to stane, že si k mému stolu nesedne Jakub, ale někdo, kdo to celé rozsvítí, ten život. Jako obvykle.

Určitě už se staly i divnější věci, než že by někdo nezvládl obejít židli.

Martin se ale prodere až ke mně, beze slov kývne, sundá koženkovou bundu, pověsí ji na háček pod bar a prohrábne si patku, kterou znám ze stokrát prohlédnutých tří fotek.

„Já jsem Lenka,“ podám mu ruku.

„Martin,“ řekne on.

Mlčíme, čekáme, koukáme barmance na prsa, když točí pivo, na zadek, když se natahuje pro vodku na horní polici. Prsty drtím židli pod sebou, až mi bělají klouby, v naději, že když někde aplikuju tlak, zbytek těla se zrelaxuje.

Zapálím si cigaretu.

„Ty kouříš?“ ptá se Martin.

„Jo,“ říkám já.

Přiťukneme si a já se ptám na foťák, co mu visí kolem krku. Sundá ho a začne ukazovat na různé jeho části a říkat o nich věci. Pak vytáhne mobil a ukazuje jiné a podobné součásti na jiných a podobných foťácích a říká o nich věci.

„V analogu máš otisk toho světla, co se odrazilo od těl těch lidí a dopadlo ti na film. Je to jako otisk prstu, ale lepší, otiskne se ti tam celej svět, nebo aspoň ten na obzoru.“

Ukazuje mi v mobilu černobílé akty. Netuším, jestli jsou to dobré fotky, ale holky mají dlouhé nohy a tak málo podkožního tuku, že by se na nich dala vyučovat anatomie.

„Digitál je lež. Analog je opravdovej.“

Mně připadá jako lež, že si dal na profil staré fotky, kde nemá panděro. Koukám se na něj a hledám ten hezky řezaný obličej. Nad hnědýma očima se klene černé obočí, které nad nosem tvoří jemný ostrůvek, a já si představuju, jak mu ho chlup po chlupu vytrhávám pinzetou.

Říká, že nedávno měl výstavu, a ukazuje mi fotku, co prodal za patnáct tisíc. Blonďaté vlasy zakrývají prsa, před tělem drží holka tenisovou raketu ukotvenou mezi nohama, která jí vrhá mřížku na svalnaté břicho.

„To máš jeden nájem,“ říká.

Vypráví o tom, jak dřív dělal realiťáka, ale pak zjistil, že lidi jsou ochotný platit za fotky nahých holek docela dost peněz a že fotit nahý holky je mnohem zábavnější než dělat realiťáka. Svlíknout holku navíc moc nestojí. Nejdražší je počáteční investice do kvalitního foťáku. A výkonných světel. Ale dá se pracovat i s přirozeným světlem. Poslední dobou to preferuje. Prý to dodává fotkám určitý že-ne-se-kva.

„A spíš s nima?“

„S modelkama? Ne. Já jsem profesionál. Ale když je vzájemná sympatie, víš co…“

Přemýšlím, kolik skleniček nás dělí od vzájemné sympatie.

„A ty máš nějaký koníčky?“ zeptá se a setře si pivní pěnu ze rtu.

Nenápadně chodím kolem oken hospod a barů a koukám, jestli je v nich někdo, do koho bych se mohla zamilovat. Když jsem střízlivá, sedím doma a googluju si věci, co mě zrovna napadnou, často lidi, do kterých bych se dokázala zamilovat velice snadno, a dívám se na jejich obličeje, pouštím si jejich rozhovory, usmívám se na ně. Jindy chodím po pokoji a zírám na věci. Když na něco zírám příliš dlouho, začnu zírat na něco jiného. Taky nakupuju malířské potřeby, které nepoužívám.

„Maluju,“ říkám.

„Hulíš?“ ptá se.

Ne. Bere mi to orientaci v prostoru a čase. To se ale zrovna dneska nejeví jako takový minus.

Máma si myslí, že jsem v minulém životě měla problémy s alkoholem a drogama. Poznala to podle toho, jak nenasytně jsem při kojení hltala, nikdy jsem neměla dost. Prý jsem jí málem ukousla bradavku, která se jí pak hojila několik měsíců, tak se přešlo na sunar. Myslí si, že jsem si v minulém životě příliš užívala, vypálila všechnu dobrou karmu a teď za to pykám. Že jsem si snížila vibraci. Táta si myslí, že je to blbost. Že by se našla spousta racionálních důkazů pro to, jak svůj život sabotuju v reálným čase, právě teď a tady.

Martin típne prvního jointa a hned mi podává dalšího, stůl mi ale drží ruce jako magnety. Nedokážu otočit hlavou. Tráva mi mlží krev jako mlíko.

Martin vypráví o Dánsku.

O cyklostezkách.

O bitcoinu.

O mileniálech.

Židle mě vsakuje a já se musím odtlačovat rukama, abych se do ní nepropadla.

Zírám na ostrůvek chlupů mezi jeho obočím, a když se usměje, usměju se taky, nebo aspoň ukážu zuby. Břicho už nezatahuju. Nedokážu to.

Cítím, jak mi na levou ruku fouká teplý vzduch, a nedovedu přijít na to, odkud pochází.

Barmanka postaví na stůl sklenici vody a položí mi ruku na rameno. „Dobrý?“ ptá se a já myslím, že kývám. Zblízka je ještě krásnější než za barem. Kývnutí spustí jakousi vnitřní rotaci, stolička se pode mnou točí, já ale zůstávám na místě, fixuju ostrůvek chlupů a póry kolem něj.

A Bowie najednou začne hrát hlasitěji, ale ne v uších, hraje uvnitř mě, srdce se přidá k rytmu kopáku, bum, bum, bum, ve spáncích tepe basová linka, tum-ty-dum, kytara mi ježí vlasy, chloupky na rukou a celé tělo je lehké, naplněné melodií, a všechno mimo něj se mlží, ztrácí, i Martin je najednou pryč, bříška prstů nasávají vibrace nerezového plechu na baru, hudba je lechtá, stoupá vzhůru po dlaních, pažích, do těla, a já se usmívám, a já se směju, že mě lechtá sám Bowie s celou kapelou, a vidím, že Martin je opravdu pryč, ale jeho bunda pořád visí pod barem, a já cítím, jak mě něco chytá za paty a zvedá mě ze židle, a aniž by to byla moje vůle, odcházím, ani mi to nedovolí vzít si bundu, vleče mě to ven jen s kabelkou visící přes rameno a někam mě to táhne, hudba už není v uších, hudba už je jenom ve mně.

Nohy mi cupitají, že jim skoro nestačím, a směju se, že mám společnost, že nejdu sama, že mi kroky vede duch. Procházím pasáží a pokračuju dolů z kopce, směrem ke křižovatce, kde svítí červená, jasně červená, a já doufám, že věc, co mi vede paty, mě má ráda, a červená se mění v oranžovou a já jdu po přechodu jako pán, a než ho přejdu, už svítí zelená, krásně zelená, jenom jedno auto na mě zatroubilo a nohy jdou dál, pravá, levá, dezertuju z bitvy, ahoj mami, v kapse mi zvoní telefon, ale ruce nefungujou, a tak jenom dál cupitám.

Doma se vyzvracím, zapálím si cigaretu a začnu počítat drobné ze všech kapes. Kolem hlavy mám omotanou šálu, protože mi po pokoji krouží můra. Sedím na zemi před zrcadlem, abych měla společnost, kouřím a skládám mince na hromádku.

Přemýšlím, jestli žárovky přitahují můry stejnou, nebo jinou silou než květiny motýly. A že na tom něco musí být, naprat to plnou silou do světla, když se pořád vracejí.

Nebo jestli si jenom nemůžou pomoct, stejně jako se já přes den obloukem vyhýbám vchodům kaváren, které se se soumrakem mění v bary, abych se s tmou vrátila zpět a dokončila kruh. Aniž by mě to těšilo, aniž bych na to byla stavěná, tak jako křídla můry nejsou stavěná na srážku s elektrickým výbojem.

Lehnu si do postele a nechám si do obličeje zářit obrazovku notebooku. Myslím na všechny účty, které jsem nezaplatila, a na ty, které teprve nezaplatím. Googluju videa tornád a vodních vírů a lidí, se kterýma bych chtěla spát.

Záběry z klecového chovu slepic. Některým chybí křídla, nohy, zobáky. Vytrhané peří odhaluje zjizvenou kůži. Vyklované oči. Nechtěla jsem, aby bylo vidět, že jsem online, ale sdílím. Místo textu napíšu tři tečky. Podepíšu připojenou petici, zítra ji v práci vytisknu.

Budím se ještě za tmy s dobrým pocitem, že konečně vstávám před úsvitem. Cítím se nezvykle plná energie a radosti, že mám celý den na to ho v něco proměnit. Zkontroluju telefon a zjišťuju, že tma není pořád, ale už. Probudila jsem se po západu slunce.

Zírám na displej telefonu.

Včera umřel David Bowie.

2.

Na průhledné desce stolu se v paprscích zapadajícího slunce třpytí vyražené zlaté písmo plátěné obálky Tibetské knihy mrtvých z knihovny mých rodičů, zatímco máma nenápadně míří špičkami prstů na sklenici vína. Řekla jsem totiž, že je kyselý. Ne číšníkovi, tyhle věci nikdy neříkám číšníkovi. Mámě.

„Něco zkusím, pomůžeš mi?“ řekla před chvílí tátovi. Ten položil před skleničku dlaň, aniž by zvednul oko od jídelního lístku.

Začali chodit na semináře, kde se učí měnit realitu za pomoci kvantové manipulace, nebo jim to tam aspoň tvrdí. Skrz kvantové pole jde prý uzdravovat, měnit vodu ve víno, přitáhnout si peníze. Máma mi nadšeně volala z prvního víkendového kurzu, že to vážně funguje. Lektor třeba odejde do vedlejšího pokoje a posílá jim odtamtud kvantové vlny, pak se vrátí a ptá se, kolik vln napočítali, a ona se sice někdy splete, táta to ale vždycky trefí přesně.

Taky říkala, že dokáže skrz kvantové pole léčit. Třeba tím, že vrátí čas. Že měla škytavku, a tak se zasoustředila, vrátila čas do doby, kdy ještě škytavku neměla, pak škytla jen dvakrát a bylo to pryč. Že normálně škytá tak pět minut.

Prsty jedné ruky míří na moje víno, zatímco druhou rukou hladí tátu po vlasech. Vytahuje pramínky zaklíněné pod páskou překrývající chybějící oko a čechrá je tak, aby páska ve vlasech nebyla vidět. Usmívá se zeširoka, ale jen tak, aby neodhalila zuby. Nikdy si je nenechala spravit, i když jí táta platí toho nejdražšího zubaře v okrese. Takže jsou sice krásně bílé, ale křivé. A není to tak, že by s tím byla smířená, to by se usmívala jinak. Každý její úsměv je orámovaný dolů staženými koutky, které vytvářejí pocit, jako by se smát neměla, že se směje navzdory, tajně. Šibalsky. A přitom se jen snaží neukázat zuby.

Table of Contents

1.

2.