Varování: Text obsahuje zmínky o smrti, umírání, násilí, sebevraždě a sebepoškozování. Pro zobrazení kompletního seznamu citlivých témat prosím navštivte stránku www.rosietalbot.co.uk.

SIXTEEN SOULS

Text & Map © Rosie Talbot, 2022

Cover design by Andrew Davis © Rosie Talbot, 2022

The original edition is published and licensed by Scholastic Children’s Books, a division of Scholastic Limited.

All rights reserved.

Translation © Kateřina Jirčíková, 2023

ISBN 978-80-242-9479-7

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

Pro živé

(mrtvým prosím předčítejte nahlas)

1

DĚSY CHARLIEHO FRITHA

Nejvíc mě děsí ti, co zemřeli nedávno. Starší duchové nejsou tak špatní. Vždycky na sobě mají vesty a punčochy nebo korzety a širokánské sukně, takže vyhnout se jim je hračka – sklopit oči, sluchátka do uší, a ani je nenapadne, že je vidím. Ale ti noví vypadají jako kdokoli jiný, proto jsou tak nebezpeční.

Do staré části Yorku nechodím, když nemusím, a nikdy ne sám. Když si dnes opatrně razím cestu Shambles, kráčí vedle mě Heather a stetoskop se jí zamotává do žluté šňůrky s doktorskou jmenovkou. Je to šest let, co zemřela, a vůbec se od té doby nezměnila: stejný rozcuchaný cop, půvabný buclatý obličej, kalhoty s vysokým pasem a pomačkaná košile s vyhrnutými rukávy, ať je teplo, nebo zima. Žvatlá svým medovým hlasem a já ji vlastně neposlouchám, její slova po mně sklouzávají a pohánějí mě kupředu. Snažím se přitom zamaskovat lehké pokulhávání, které mě trápí už od autobusu.

Protézy mě začaly dřít. Měl jsem použít dva návleky, ale pak je pahýlové lůžko moc úzké a ke konci dne jsem celý rozbolavělý. Teď s tím nic nenadělám. Podkolenní protézy si na veřejnosti nikdy nesundávám, zvlášť od chvíle, co se na nich vyřádila dvojčata s máminými zářivými laky na nehty. Teď mám po celém krytu růžové a fialové třpytky.

Kráčíme dál po kočičích hlavách. Staré hrázděné domy jako by se praly o denní světlo. Vypadá to, že se k sobě obě strany ulice naklánějí, klenotnictví se snaží pošeptat tajemství cukrárně naproti. Nic tu není rovné, stěny, zárubně podsaditých dveří ani skleněné tabule starobylých viktoriánských výkladních skříní. Nad některými visí kovová domovní znamení ve tvaru koláčů či štítů, připevněná zdobnými železnými konzolami k cihlovým, hliněným a dřevěným zdem, ke zdem, jež stovky let nikdo nečistil.

Historie visí ve vzduchu jako zápach, jemuž nemohu uniknout. Tady se narodil Guy Fawkes, tady oběsili Dicka Turpina a svatou Markétu z Clitherow rozdrtili pod jejími vlastními dveřmi. Není tedy divu, že duchů je tu skoro stejně jako turistů.

Často mi říkají, že na šestnáctiletého kluka mám starou duši, ale to se pletou. Nejsem žádná Stará duše. Po pravdě dělám všechno, abych s nimi neměl nic společného.

Duchovi v plášti s kožešinovým lemem se vyhnu předstíraným zájmem o výlohu s dětskými kombinézami a dupačkami. Pak se otočím, jako bych zaslechl, že na mě někdo volá, jen aby do mě nenarazila žena s krejzlíkem. Na rozdíl od ostatních živých lidí bych pro ni byl stejně hmotný jako ona pro mě.

To je cena za schopnost vidět mrtvé. Mohou mizet ve zdech, procházet lidmi, ale já jsem pro ně z masa a kostí. Mohou se mě dotknout. Mohou mi ublížit. Mrtví dokážou být velmi nároční, nemluvě o tom, že dovedou být nebezpeční, pokud se příliš rozohní a já nevezmu nohy na ramena, než mi pustí žilou.

Je to k vzteku.

Radši bych jel autobusem do nákupního centra v Monkgate, kde jsou chodníky rovnější a duchů je tam méně, ale tady je obchod, na jehož návštěvě Heather trvá.

„Co si myslíš o tematických knižních zarážkách?“ Kráčí půl kroku za mnou a chová se jako zmatený duch, který se zoufale snaží komunikovat s živými. Mrtví straší lidi stejně často, jako straší na určitých místech. Myslím tím, že nemají na práci nic jiného než okounět kolem a stěžovat si, i když je kromě mě nikdo neslyší.

Na otázku Heather neodpovím; mluvit s duchem v ulici, která je jich plná, by byla hloupost. Ona pokračuje v přeříkávání seznamu dárků a já pokračuju v předstírání, že o ní nemám zdání, dokud nezmlkne v půlce věty. Nemůžu si pomoct a sleduju směr jejího pohledu. Dívá se na chlapce opřeného o rám dveří nedalekého obchodu. Je to dítě chudinské čtvrti, s omrzlými prsty, bez bot, v páchnoucích hadrech omotaných kolem roztřeseného kostnatého těla.

Nemám žádný šestý smysl, žádné jemné chvění uvnitř hlavy ani zvláštní pocit, že poblíž číhá něco nadpřirozeného. To se děje jen v knížkách a filmech. Dítě mi připadá stejně skutečné jako kdokoli živý, ale pak jím projdou kozačky a tenisky lidí a napůl mi zmizí z dohledu.

Projede mnou ledový závan děsu. Heather mi výhled na dítě zablokuje a uklidňuje mě, dokud mi srdce nepřestane tak zběsile bušit.

Ze tří druhů duchů – volných, připoutaných a polapených – jsou polapení ti nejhorší. Uvězněni ve vzpomínkách na svou smrt si neuvědomují, že vůbec zemřeli, a existují mimo náš čas a svět, ve vlastní bublině. Někdy však jejich osobní realita pronikne do našeho světa, a to je pro mě špatná zpráva.

Odvrátím se a hruď mi svírá pocit viny.

Musím si zachovat vědomí toho, co je skutečné.

Chodidlem zavadím o obrubník a klopýtnu. Heather se ke mně vrhne a popadne mě za paži, podpírá mě při nemožném zavrávorání nad dlážděnou strouhou. Pozoruju úzkou uličku a doufám, že mě při podvádění gravitace nikdo nezahlédl. Když se žádný náhlý nápor dychtivých mrtvých nekoná, oddechnu si.

„V pořádku?“ ptá se Heather. Přikývnu tak nenápadně, jak dokážu. Pustí mě, ale rty má sevřené obavami.

Musíme být opatrnější.

Najdu rovnováhu a zachytím svůj odraz v potemnělé výloze obchodu se suvenýry, který je zavřený kvůli rekonstrukci. Heather je vedle mě, ale vidím jen sám sebe. Mrtví odrazy nemají. Vypadám jako kluk, který může dělat potíže – hranatý obličej, široký nos, mohutná postava a spousta svalů – jako můj táta.

Pomalu vyrazíme. Prodejnu poznám podle znamení knihy a brku nad vchodem. Navzdory svému znepokojení se usměju.

Uvnitř jsou zelené stěny a skříňky napěchované vším možným, od stolních her a luxusních psacích potřeb po sběratelské repliky Jednoho prstenu a baseballové pálky Harley Quinnové. Je tu narváno k prasknutí, ale Heather se umí pohybovat v davu, aniž by jí někdo prošel. S prohlížením si dáváme na čas, ale půlka mé pozornosti se vždy zaměřuje na to, abych se neprozradil. Je až příliš snadné zapomenout, že nikdo jiný Heather nevidí a neslyší.

„Charlie, neotáčej se,“ ozve se ženský hlas, ale Heather nepatří. Přízvuk je tak upjatý, že zní jakoby záměrně vznešeně, téměř falešně. „Někdo tě sleduje.“

Pomalu se obrátím, hrdý na svou sebekontrolu, a hledím na blonďatou pětatřicátnici, která stojí mezi nastrojenými figurínami uprostřed obchodu. Audrey Nightingaleová je jako vystřižená z fotografie ze čtyřicátých let minulého století, od šňůry pravých perel na krku přes střih kostýmku až po úhledně sepjaté kadeře. Dokonalost sama.

Stáhne rty. „Řekla jsem neotáčej se.“

„Co tu děláš, Nightingaleová?“ zeptá se Heather a založí si paže.

„Hlídám našeho chlapce, pochopitelně.“ Audrey obejde mladý pár, jenž si fotí selfie, znovu na mě pohlédne ostřížím zrakem a sáhne po hračce trojhlavého psa, kterého jsem si vybral. Rychle se odvrátím. Jako všem duchům jí ruce pevnými předměty procházejí. Pohled na to mě vždycky znervózní.

Ačkoli Audrey má pravidla nesnáší, obvykle je dodržuje, takže musí mít opravdu mizernou náladu. „Chceš, abych odešla, nebo se chceš dozvědět, kdo tě sleduje?“ Můj výraz je asi výřečný, protože pokračuje: „Venku, ten tmavovlasý v zelené bundě.“

Heather předstírá, že si prohlíží vystavenou repliku meče, aby se podívala na našeho pronásledovatele. „Jsi si jistá?“

„Ano, jsem si jistá. Myslí si, že je nenápadný.“

Ostré jarní světlo mu skrz okenní tabuli ozáří kus obličeje. Odvrátím se ve stejný okamžik jako on. Můj vrstevník, možná o rok o dva mladší, ale je oblečený, jako by se snažil vypadat starší. Má na sobě bavlněné kalhoty a pod novou větrovkou svetr s copánkovým vzorem.

Nepochybuju o tom, že mě sleduje. Audrey se málokdy mýlí. Ohlédnu se. Odváží se znovu podívat na naši trojici, zrakem spočine na Audrey a pak vejde do obchodu naproti.

Pokud vidí Heather a Audrey, musí být mrtvý – a podle oblečení ne dlouho. Možná po mně chce, abych se spojil s jeho příbuznými a předal jim vzkaz, což nikdy nedělám. Nejsem poslíček mrtvých.

Zkušenost mi říká, že se pletu. Především nevypadá, že by se mu obrovsky ulevilo, že ho někdo vidí. A za druhé ve výrazu Audrey je něco, z čeho mě mrazí – šlacha vystouplá na krku, napjatá ostražitost v očích.

Pohlédne na ulici. „Musíme tě odtud dostat.“

A je to tu zase, záblesk strachu. Snaží se ho skrýt, ale bojí se, a ona nepatří k těm, kteří se lehce vyděsí. Je tedy možné, že je to Hladovec, duch, který věří, že ochutnání mého výjimečného masa a krve duchozřeje ho vrátí mezi živé.

Bože. Tohle fakt nechci.

„Viděl nás spolu.“ Heather mluví vyšším hlasem než obvykle. „Musíme se rozdělit.“

„Sejdeme se na autobusové zastávce, jo?“ zamumlám.

Heather váhavě přikývne, důrazně pohlédne na Audrey, stiskne mi ruku a vyklouzne. Prodavač se na mě udiveně podívá, což je od někoho, kdo je sám oblečený do dothrackých kožených rajtek, zvláštní. Přesunu se k pokladně, cestou popadnu balicí papír z nedalekého stojanu a spěchám zaplatit hračku psa.

Jak mám odejít, aniž by mě Větrovka sledoval?

„Vyjdeme zadem,“ šeptá Audrey a navádí mě ke skladu. „Kód je 4531Y.“

„Jak tohle víš?“

„Vím co?“ ptá se chlápek u pokladny, který předpokládá, že mluvím k němu.

„Ále,“ cítím, jak mi rudnou tváře, „nic.“

Nacpu hračku do batohu. Prodavač mi balicí papír stočí do roličky. Popadnu ji jako meč a zamířím do zadní části obchodu ke dveřím s nápisem VSTUP ZAKÁZÁN, POUZE PRO PERSONÁL.

Zpocené ruce mi kloužou, ale podaří se mi vyťukat kód a otevřít dveře, aniž bych se otáčel a kontroloval, jestli mi to projde.

Audrey na mě čeká na druhé straně.

„Jdi rychle,“ povídá, „ale ne zas moc rychle. A hlavu nahoru, jako bys tu měl být.“

Spěchám kolem obyčejných regálů s naskládaným zbožím a zadržím dech, když se z vedlejší kuchyňky ozve hlas. Připravuju se na nepříjemnou konfrontaci se zaměstnancem, který bude chtít vysvětlit, co tu pohledávám, ale k požárnímu východu dorazím, aniž někoho potkám.

„Je tu alarm,“ varuje mě Audrey.

Ušklíbnu se, položím ruce na madlo a zprudka zatlačím.

O vteřinku později spěchám přes trh s potravinami a v uších mi ještě pořád zvoní. Trvá mi patnáct minut, než oběhnu centrum města a ve stínu katedrály zamířím na sever, protože kolem Cliffordovy věže je příliš mnoho neklidných mrtvých. Šílená Alice ve své uličce není, takže proklouznu přes Lund Court a dál do Swinegate a jen těsně se vyhnu srážce s turistickým průvodcem v cylindru a jeho skupinou dychtivých lovců duchů.

Ve chvíli, kdy přecházím přes řeku u Pamětních zahrad a mířím podél starých hradeb k vlakovému nádraží, už se sotva belhám. Když konečně zastavím, abych popadl dech, Audrey je pryč. Jsem sám. Nikdo mě nesleduje. Vezmu si žvýkačku, abych se zbavil pachuti strachu.

Když dorazím k autobusové zastávce, Heather se opírá o přístřešek a sleduje, jak po kapsách bundy hledám jízdenku. Levý pahýl mě bolí. Až dorazím domů, okamžitě si musím sundat protézy. Usadím se na kovovou lavičku, abych zmírnil bolest, a opřu se o prosklený přístřešek. Heather si sedne vedle mě, a protože tu nikdo jiný není, dovolím si trochu se k ní naklonit.

V myšlenkách se vracím k tomu kloučkovi, který znovu a znovu umírá zimou. Rád bych mu pomohl, ale naposledy…

Ne. Na to nesmím myslet.

Roli papíru zasunu do podpaží a z batohu vytáhnu hračku. Přepadne mě náhlý strach, že jsem nevybral dobře.

Natočím ji k Heather, aby ji posoudila. „Myslíš, že se mu bude líbit?“

„Bude nadšený.“ V jejím hlase zazní jakási ostrost, něco nevyřčeného, ale nemám sílu vyzvídat.

Přijíždí náš autobus, plný jen z poloviny, což znamená, že můžeme jet společně. Pocit úlevy mě povzbudí. Vstáváme. Autobus zastavuje a při nástupu ukazuju znuděnému řidiči jízdenku. Sotva se na ni podívá, ale rozzáří se při pohledu na hračku psa.

„Takovýho dostal můj kluk k Vánocům. Strážce podsvětí, viď?“

S úsměvem přikývnu.

Sedíme s Heather u okna vepředu, takže se můžu roztáhnout. Když se autobus rozjíždí, všimnu si u starých hradeb naproti nádraží postavy. Větrovka si teda troufá, stojí v plném slunci, jako by chtěl, abych věděl, že tam je. Heather ho nezahlédla. To je dobře, jen by se bála.

Jako ledové ostří mnou projede myšlenka, která mě přiměje se napřímit.

Nesledoval mě, to by si ho Audrey všimla. Takže věděl, kam mířím. Byl tam první a čekal.

Otřes, který cítím, nemá nic společného s rachocením a kvílením motoru, když autobus jede po Queen Street a odbočuje na Blossom. Ne, nic jako šestý smysl neexistuje, ale kosti mi těžknou a v hlavě mi pulzuje, jako bych se bránil odpovědi na otázku, kterou jsem nikdy nechtěl slyšet.

Poprvé po dlouhé době se cítím vystrašený.

2

PŘÁTELŠTÍ DOMÁCÍ

DUCHOVÉ

V místě, kde bydlíme, je duchů mnohem méně, ale přesto se tu vyskytují – potulují se v uličkách obchodů pro kutily, postávají ve frontě na smaženou rybu s hranolky, aby si připomněli staré časy, nebo se procházejí horní částí naší slepé uličky a bědují nad stavem svých vzácných růží.

„Kašlou na všechno, hochu,“ volá na mě pan Broomwood, a jak přechází ulici směrem k nám, vleče za sebou konec šňůry od županu. Jeho obličeji vévodí obočí a zamračené vrásky nad svěšenými ústy. „Na ty mšice by stačila obyčejná voda a mýdlo, ale oni neudělají nic. A popelnice nechávají venku celé dny poté, co jsou vyvezené. Celé dny. Čtyřicet let to byl můj domov, ale tihle nájemníci, co sem David vpustil, nemají žádnou úctu, vůbec žádnou. Stačil by dopis, myslím anonymní…“

„To není moje záležitost, pane Broomwoode,“ zaprotestuju jako téměř každý den od jeho smrti minulý říjen.

„A čí potom, ha?“ Stařík se namíchne, vztyčí prst a zahrozí mi, jako bych byl zlobivé štěně nebo někdo z radnice. „Když můžeš s přestupkem něco udělat, pak je to tvoje povinnost.“

Vrazím ruce do kapes. Je jaro, ale ve vzduchu je cítit chlad. „Vypadal bych jako totální cvok.“

„Co na tom záleží? Vždycky jsi byl podivín.“

„No, a co záleží na vašich růžích?“

V protějším domku se pohne záclona. Paní Gintyová je zřejmě zvědavá, pročpak se ten kluk od Frithů zase na chodníku dohaduje sám se sebou.

„Řekl vám ne, tak mu dejte pokoj.“ Heather mě bere za ruku a necháváme pana Broomwooda, aby pokračoval ve svém přecházení.

Neviděl jsem je vždycky. Mé rané dětství bylo blaženě bezpřízračné, dokud jsem v devíti letech neonemocněl. Meningitida byla rychlá a ničivá, připravila mě o obě nohy pod kolenem. A pak mě zabila. Doktoři mě nějak přivedli zpátky – podle babičky to byl „čirý zázrak Boží“.

Svět, do nějž jsem se vrátil, je mnohem lidnatější než ten, který jsem opustil.

Tátův taxík na příjezdové cestě k našemu domku nestojí. Světla září a já vdechnu pohodu domova. U dveří zimní boty a kabáty, v předsíni odřeniny ze soubojů invalidního vozíku s vysavačem, na stropě skvrna po prasklém potrubí, které se táta snažil sám opravit, modrý koberec s ošoupaným středem, ale u okrajů stále hustý.

Máma zavolá, že se mi večeře hřeje v troubě. Televize běží a já zaslechnu umělou hádku, která dosahuje dramatického vrcholu, konvice píská právě včas na reklamní pauzu.

„Díky!“ odpovím a zamířím do svého pokoje.

Jakmile vejdu do dveří, přízračná kolie Dante vztyčí uši. Rychle psa podrbu. Jeho šťastné kňučení mi skoro stačí k tomu, abych měl radost, že se můžu duchů dotýkat.

Na mé posteli sedí se zkříženýma nohama hubený zrzek. Když jsme se seznámili, vypadali jsme zhruba stejně staří. Teď už dospívám, a Olliemu bude jedenáct navěky. Náš zcela soukromý Peter Pan.

Ukáže k fotokopiím připevněným ke stěnám. „Kdes byl? Už jsem to přečetl dvakrát.“

„Uvidíš, staříku,“ říká Heather.

Chci mu dárek předat hned, ale musím se přemístit na vozík. Je to jako přezout se z těsných bot do pohodlných papučí. Vyhrnu si spodek nohavic, uvolním trn, který drží silikonový návlek a lůžko pahýlu pohromadě, a postupně si stáhnu protézy a po nich návleky a manžety. Ollie zalapá po dechu a Heather se zašklebí. U horních okrajů návleků mám sedřené kusy kůže. Dost jsem se zpotil a štípe to.

Sklouznu na vozík – ultralehký rám, nízká zádová opěrka a žádná madla. Tenhle pokoj býval babiččin a má prostornou koupelnu. Pár minut mi zabere, než si vyčistím rány a převážu je gázou, pak vydrhnu návleky a pověsím je, aby uschly.

Když se vrátím do pokoje, Ollie se s Heather baví o nejnovějším nástěnném komiksu. Je to Hellboy: Pravá ruka zkázy. Ofotil jsem ho v knihovně a jednotlivé obrázky připevnil na zeď, aby si měl Ollie co číst, když jsem pryč, přestože většinu dne strávil nejspíš strašením v přednáškových sálech na univerzitě. Zaživa moc příležitostí ke vzdělávání neměl, takže si to vynahrazuje teď, když je mrtvý.

Většina mé ložnice je zasvěcená jeho geekovství. Police nad psacím stolem jsou svatyní našich oblíbených Avengerů: pro Ollieho je to Thor, pro mě Spider-Man. Heather si odmítá vybrat, ale my oba jsme si jistí, že má slabost pro Scarlet Witch. Veškeré volné místo na stěnách se využívá pro neustále se měnící koláže grafických románů, komiksů a knih, které čteme.

Ollie se vrhnul na to, čemu říká „antická klasika“: na Homéra, Euripida a Ovidia. Dámy v místní knihovně si myslí, že jsem intelektuál. Máma tvrdí, že na to, kolik knížek si každý týden nosím, bych měl mít zatraceně lepší známky. Dřív mi to fakt šlo, ale to se mnou ještě Ollie chodil do třídy a napovídal mi. Učitelé usoudili, že za náhlé zhoršení mých studijních výsledků může trauma, a já je při tom nechal. Pravda je, že bez Ollieho jsem jen průměrný kluk. Příběhy mám docela rád, ale jsem pomalý čtenář, a kdyby nepotřeboval, abych za něj obracel stránky, nikdy bych nedočetl žádnou z knížek, které si poručil přinést domů.

Vyndám z batohu náš dárek a natáhnu ho k němu. Jsem potěšený úhledností balíčku, zvlášť když vezmu v potaz, že jsem ho vyráběl v autobuse.

„Šťastné smrtniny, starouši.“

Ollie se zazubí. „Nemuseli jste mi nic dávat.“

„My jsme ale chtěli,“ odpovídá Heather.

Ollie byl příliš nemocný, aby si ze své smrti něco pamatoval, utkvělo mu jen to, že bylo nezvykle studené jaro. Loni jsem se podíval do záznamů a našel ho: Oliver John Shuttleworth, zemřel 11. dubna na chřipku. Tehdy jsem se rozhodl, že bychom to měli každý rok oslavit.

Pro Heather bych udělal totéž, ale ona by radši na to, co se jí stalo, zapomněla.

Ollie vypadá, že praskne nedočkavostí. „Tak to otevři.“

Opatrně trhám papír podle jeho pokynů, nejdřív růžek, potom kolem ohybů. Když je obal pryč a já třímám tříhlavého psa, Ollieho obličej přetne široký zubatý úsměv. „Kerberos! Kámo, to je nádhera, díky. Věděls, že mu Hesiodos dal místo tří hlav padesát?“

A najednou výprava do Shambles, bolest sedřené kůže, dokonce i fakt, že mě viděl Hladovec, stojí za to.

Dante mi šťouchne čenichem do dlaně, aby mi připomněl, že chce jít ven pořádně si zaštěkat na místní veverky.

„Já ho vyvenčím,“ řekne Heather.

To bude asi nejlepší. Pro večerní toulání venku dnes nemám kloudnou výmluvu.

Heather potřebuje, abych otevřel dveře, jinak budou muset projít zdí, a to je jedno z mých pravidel.

Pravidlo číslo jedna: žádné procházení pevnými předměty, stěnami nebo ploty, když se dívám.

Pravidlo číslo dvě: žádné vznášení či jiné porušování gravitačního zákona.

Pravidlo číslo tři: žádné mizení a zjevování se.

Když jdu pustit Heather a Danta ven, podívám se ke dveřím dvojčat. Poppy, zachumlaná pod dekou s princeznou Elsou, mi ospale zamává. Lorna vzhlédne od knížky, jen aby mi sdělila, že smrdím jako prdy po syrečkách. Dělí se o postel s naší sestřenkou Daniellou. Kluci, Anton a Jamie, se rozvalují na skládacím dvojlůžku. Přivítají mě zvuky prdění a já si kvůli desetiletému věkovému rozdílu mezi mnou a ostatními dětmi v rodině najednou připadám osamělý.

Pokud je tu tahle děsivá trojka na přespání ve školní den, znamená to, že tetě Chrissie je špatně po chemoterapii. Všichni v okolí s oblibou lamentují nad naším rodinným neštěstím a říkají, že jsme prokletí – moje meningitida, pak velmi náhlá babiččina smrt, a teď onemocněla Chrissie. Padají z nich nejrůznější pitomosti, jako „všechno se děje z nějakého důvodu“ a „když už máš dostat rakovinu, tak aspoň tuhle, ne?“ Jako by na to existovala odpověď.

Vypustím Heather a Danta předními dveřmi, úplně potichoučku. Když se vrátím dovnitř, máma na mě upírá uslzený přihlouplý pohled, který má vyhrazený pro své nejbližší.

„Přišels pozdě.“

Nerad se na mámu dívám, když jí lžu, a tak otevřu troubu a vytáhnu večeři: pastýřský koláč, hrášek a mrkev. „Byl jsem v knihovně.“

„Ráda slyším, že bereš zkoušky vážně.“ Podává mi příbor a já manévruju vozíkem ke stolu. Zjevně si všimla mých čerstvých obvazů, protože řekne: „Pokud tě dřou, používej vozík.“

Slíbím, že to udělám, i když to neudělám. Můj vozík je pohodlný, lehce ovladatelný a jsem rád, že ho mám, ale už mě unavuje, jak na mě lidi zírají, jak mě okatě ignorují nebo jak se ptají mého doprovodu, co se mnou je, jako bych nedokázal mluvit sám. Protézy mi pomáhají splynout s davem, ale nemůžu je nosit dlouho, protože pak dřou. Zbývá mi pět dní do další kontroly na klinice, při které bych měl dostat nová pahýlová lůžka. Doufejme, že se to tím vyřeší, i když radši nejásám předem.

Zatímco večeřím, máma se opírá o kuchyňskou desku a klevetí. Béžové linoleum, žluté stěny a svítidla jsou stejné, jako když byla babička naživu. Když jsme se nastěhovali, byl jsem zvědavý, jestli tu na mě čeká její duch, ale v domě bylo ticho.

Ollie stojí ve dveřích a poslouchá máminy drby ze salonu. Zachytím jeho pohled a usměju se. Máma trochu zbledne a podívá se tím směrem, ale nic neřekne.

Pitomost. Neopatrnost. Vidí ty trhliny, ať se je snažím skrývat sebevíc. Musím je skrývat, zvlášť před ní. V salonu zvládá svou roli výtečně – načesané vlasy, nalakované nehty, veselost a smích. Ve skutečnosti má na krku tři děcka, nemocnou sestru a málo času i peněz na to, aby to zvládala.

Dojím a nabídnu se, že vynesu smetí, čímž si od mámy vysloužím poděkování. S hromadou žehlení už je zpátky před televizí.

Pytel s odpadky strčím do kontejneru a bedlivě obhlížím uličku. Hledám Větrovku. Pan Broomwood se stáhl, nejspíš strašit nehodné nájemníky svého vnuka.

„Není tu.“

Otočím vozík, nervy napjaté k prasknutí. Je to jen Audrey, která se plíží kolem domu. „Prohledala jsem okolí. Domů tě nesledoval.“

„Fajn. Co je zač?“

„Někdo, od koho se musíš držet dál.“

„Hladovec?“

Audrey zaváhá. „Udržím ti ho od těla, jen buď opatrný.“

Její strach je tu pořád, někde hluboko, ale naučila mě číst výrazy tváře příliš dobře na to, abych ho přehlédl.

„Ty se ho bojíš.“

Pohled jí ztvrdne. „Zařiď, ať s tebou Ollie zůstane přes noc.“

„Co mi neříkáš?“

„Nejsi připravený.“

„Jsem,“ vyhrknu spíš instinktivně než přesvědčeně.

„Vidíš, ale nechceš vidět.“

Obličej se mi stáhne vztekem. „No jasně! Protože mi to podělalo život.“

Její odpovědí je smutný úsměv. To je fakt povýšenecké, jako že kdybych to všechno líp zvládal, svěřila by mi ohromující duchařská tajemství. Kdyby to udělala, možná bych se přestal bát mrtvých. Možná bych se bál víc. Nevím.

Přál bych si vytáhnout toho kluka v Shambles ze smrtelné smyčky, v níž uvízl. Ale nejspíš by mě vtáhla a já bych skončil úplně sám a umrznul na zasněžené ulici. Chci mu pomoct, vážně, ale nemůžu.

Bylo by lepší, kdybych duchy vůbec neviděl.

Kolem se s vyplazeným jazykem prožene Dante, zmizí skrz plot a zase se vrátí. Otočím se. Stojí tam Heather a kouše se do rtu.

„V pořádku?“ zeptám se, jen abych něco řekl, protože už se za svůj výbuch stydím. Když se obrátím zpátky k Audrey, je příjezdová cesta prázdná.

Vždycky porušuje pravidlo číslo tři.

„Ona se o to postará, Charlie. Zkus se trochu vyspat.“ Heather mě obdaří lítostivým pousmáním a odchází. Dám jí dobrou noc a přeju si, aby zůstala. Cítil bych se líp, kdyby byla nablízku, ale má své ustálené zvyky.

V pokoji připravím pro Ollieho houpací síť a vycpu ji polštáři, aby vyplnily jeho tvar a můj mozek si dokázal snáz namluvit, že v ní leží a nevznáší se ve vzduchu. Když vklouznu pod peřinu, Dante se uvelebí vedle mě. Přál bych si, aby byl lepší hlídač, ale pravděpodobnost, že se před cizím duchem rozvalí a nechá se podrbat na břiše, je stejná, jako že mě štěkotem probudí. Ležíme a já předstírám spánek. Nemůžu si pomoct, ale myšlenky se mi stáčejí k Větrovkovi.

Nevypadal zoufale, ale odhodlaně.

To mě děsí víc.

Odkašlu si a podepřu se. „Ollie, neviděls náhodou v okolí někoho neznámého, že ne? Já jen, že mě dneska ve městě někdo sledoval. Asi o nic nejde, ale…“ nechávám slova viset jako návnadu.

Ollie se toho chytne. „Budu ve střehu, kdyby se objevil. A jak ten tvůj duch vlastně vypadá?“

Popisuju Větrovkovy kudrnaté vlasy, sklon ramen i to, že měl ruce pořád v kapsách. Ollieho zvědavost se mísí s mou hrůzou a nic mi nedává smysl.

„Vzbuď mě, když se objeví někdo mrtvý, jo? Nejen on.“ Snažím se udržet nenucený tón a Ollie se ke své cti směje a předstírá, že se nebojím.

3

OBĚšENEC

V pondělí jsem pekelně nervózní. Nová látka, opakování, jeden okamžik střídá druhý, z vteřin se stávají hodiny a já se pořád nemůžu zbavit pocitu, že na něco čekám. Jako když vám starší nabušený kluk řekne, že vás dostane. Možná to udělá, možná se vrátí k chlemtání piva a rozbíjení autobusových zastávek a vás pustí z hlavy. Každopádně to je slib, na který se jen tak nezapomíná.

Moje škola je shluk přízemních šedých cihlových budov, které jsou navzájem poslepované a poskládané vedle parkoviště, hřišť a velké sportovní haly. Neznám všechny studenty, ale vypadá to, že oni znají mě. Když máte pověst člověka, který se dokáže dohadovat se vzduchem, tak si vás zkrátka všimnou.

„Hej, Olympiádo!“ zahuláká Mitch z chodby. Je vytáhlý, ale ramenatý, má světlou pleť, hezkou pusu a blonďaté vlasy s ležérní patkou. Jednou rukou objímá svou dívku Leonii. Přitáhli k sobě haldu patolízalů, většinou mých bývalých přátel. Po Mitchově zvolání se hlavy otáčejí mým směrem.

Fakt se snažím nezaúpět. Je totiž naprosto pitomé myslet si, že každý kluk postrádající jednu dvě nohy si nasadí běžecké planžety a začne uhánět jako Johnny Peacock. Ostatní ode mě ale zřejmě očekávají, že se stanu jakousi sportovní legendou. Zbožné přání, aby jednou mohli říct: „Jasně, chodil jsem do školy s Charliem Frithem. Už tehdy to byl cvok, brblal si sám pro sebe a na jednom školním výletě mu úplně přeskočilo a sám sebe pořezal.“

Mohl bych Mitche ignorovat. Obvykle to dělám, ačkoliv předstírá, že mě má pořád rád. Mockrát mě zval, ať si k němu a jeho kámošům přisednu na oběd, ale byl tam, když se to stalo, a Leonie taky. Vzpomínám si na strach v jejich tvářích a na to, jak si o mně špitali.

A taky tu byl ten polibek.

Možná už zapomněl, nebo odpustil.

Nebo si mě možná připravuje, aby mě mohl dorazit. Mé společenské postavení další ponížení neunese. A tak dělám, že ho neslyším, a místo toho vytahuju telefon. On ale proběhne chodbou a vytasí na mě ten svůj nenucený úsměv. Závidím mu, jak se nese, jako by věděl, že ho všichni milují. A oni ho milují. Vždycky ho milovali, už když jsme byli na základní škole.

„Hej… Charlie.“ Mé jméno vysloví tiše. „Dneska ráno se po tobě ptal nějaký nový kluk.“

Nějaký nový kluk – kdo by nastupoval takhle těsně před koncem školního roku? A kdo by mě mohl znát? Chvíli jsem chodil do podpůrné skupiny pro mládež s amputacemi a pár let do skauta. Snažím se vybavit si jména ostatních děcek, ale marně.

Pak mě napadne, proč by se Mitch obtěžoval říkat mi to, jako bychom byli kámoši, když nejsme. Už nejsme. Takže je v tom možná nějaká lest, která mi uniká.

„Ahoj, Charlie.“ Chodbou připlula Leonie i se zbytkem smečky. Pružné kudrny má vyčesané do výšky, po stranách ozdobené vějířky sponek. Do týdne to budou napodobovat všechny holky.

Mitch ji majetnicky obejme kolem ramen a ubezpečuje se tím, že je toho hoden. Jsem si naprosto jistý, že není. Všechny holky ve škole chtějí být Leoninou nejlepší kámoškou a všichni kluci – až na mě – by s ní chtěli chodit. Ale chápu to, je opravdu hezká – oblé tváře, drobná postava s křivkami, tmavohnědá pleť a dlouhé řasy. Je dokonalá a nejlepší ve všech technických předmětech. Nejspíš si najde práci u nějakého miliardáře a založí kolonii na Marsu nebo tak něco. Sakra, ona jednou miliardářka bude.

On nijak výjimečný není.

Tak proč mám při pohledu na to, jak ji objímá, pocit, že mě trhá na kusy?

„Jasně, jo,“ rychle odpovím. „Díky, žes mi dal vědět.“

A pak pohlédnu přes smečku nohsledů k postavě, která mě pozoruje z ozářeného úseku chodby.

Spíš zavrávorám, než ztuhnu. Leonie na mě promluví a na něco se ptá, ale já ji neposlouchám. Zamumlám cosi o tom, že přijdu pozdě, a spěchám pryč.

Duchové se pohybují tiše. Jestli mě sleduje, neuslyším.

Když rozrazím dvoukřídlé dveře a klopýtám na parkoviště, odvážím se ohlédnout. Leonie mě pozoruje jako muzejní raritu. Mitch se tváří jen zmateně.

Za nimi spěchá Větrovka. Našel mě a teď si pro mě jde.

Pronásleduje mě severák a ledově mi profukuje školním svetrem. Nevím, kam jdu – ven, pryč, kamkoli, kde není on. Školní zvonek řinčí. Když co nejrychleji uháním kolem laboratorního bloku, nikdo mě nezastaví.

Mé protézy nejsou stavěné na rychlost. Chodidla nemají potřebnou ohebnost pro běh. Musím zpomalit, a tak zamířím z cesty kolem zadní části učeben, kde se výsadba vymknula veškeré kontrole. Úniková cesta tu není, ale obklopený vůní čerstvého listí a vlhké zeminy se cítím bezpečněji. Zavřu oči a počítám nádechy.

Audrey by věděla, jak mu vyklouznout, ale jsem tu sám a nedokážu myslet.

Domů nemůžu. Táta jde do práce až později. Kdybych dorazil dřív, naštval by se. Mám teď studijní volno, což znamená, že mě hodinu nebudou postrádat. Když nemůžu utéct, musím se schovat, a to na lepším místě než tady.

Když zazní zvonek, vydám se k hřišti. U jeho jižního okraje stojí starý pavilon, kam se ukládá sportovní náčiní. Je dost daleko od hlavní budovy, takže neriskuju, že mě při chůzi přes otevřené prostranství někdo zahlédne nebo mě uvidí z učeben, a je tam dost sucho, abych nenastydl. Tam to přečkám a do třídy vklouznu později. Dveře jsou pootevřené, a už se chystám vzít za kliku, ale vtom zaváhám.

Jestli mě tu Větrovka dostihne, nebude úniku. Já procházet zdmi neumím. Radši zamířím zadem k místu, kde tisíce nohou rozdupaly trávník na pruh bláta posetý nedopalky.

Chodí sem kuřáci a párečky na tajnou muchlovačku mezi hodinami. Kdyby to bylo jinak, kdybych poslechl Heather a nejel na ten podělaný školní výlet do Saint-Lô v Normandii, mohl jsem sem na tajnou muchlovačku chodit celou dobu.

Jenže na druhou stranu možná nemohl, protože to všechno začalo ve Francii.

S Mitchem jsme o tom nikdy nemluvili, ani o polibku, ani o tom, co se mi přihodilo další den, nebo o tom, co řekl ostatním. A nejspíš o tom nikdy mluvit nebudeme. Pamatuju si, jak se na mě díval, než jsme se políbili. Teď se takhle dívá na Leonii.

Mně to vyhovuje.

Z pavilonu se ozve tupá rána. Je tam někdo? Couvnu s očima upřenýma na malé okénko. Velký kaštan nade mnou skřípe a chvěje se. Něco mě praští do zátylku. Zablácená bota, hnědé manšestrové kalhoty, žádné ponožky…

Obličej toho muže je nafouklý, ze sešklebených rtů trčí nabobtnalý jazyk. Tělo se pohupuje ve větru, na krku napnutý provaz. Zasáhne mě zápach jeho výkalů. Krev mi buší v žilách a já se potácím pryč.

Neměl by tu být.

Škola je bezpečná. Heather pozemky zkontrolovala odshora dolů. Ani stopa po připoutaném duchovi, natož smrtící smyčce. Tenhle chlap je jako ten klouček ve vánici. Neví, že je mrtvý, a své poslední okamžiky prožívá pořád dokola. Jeho vzpomínky mě můžou každou chvíli polapit. Musím pryč.

Mužovy krví podlité oči se otevřou.

Škola zmizí a já se octnu před stěnou z bílých kachlíků počmáraných podivnými rezavými symboly. Kolem velké místnosti stojí v mělkých hliněných miskách několik svíček. Cítím zatuchlý vzduch a plesnivé jídlo. Na dlouhém stole leží brýle s půlměsícovými obroučkami. Jsem v podzemí, možná ve sklepě? Je tu nějaké staré laboratorní vybavení, smotané gumové hadičky a ve stojanech dvě kulovité baňky, v nichž bublá něco masitého.

Musím se dostat ven. Musím se dostat ven, než…

Schodištěm v polovině místnosti vstoupí muž se svinutým provazem v náručí. Je to běloch středního věku, s nakrátko střiženými vlasy. Z opuchlých očí mu kanou slzy. Rozdělá oheň v hlubokém umyvadle a do plamenů hází štosy ručně popsaných stránek, s čímž mu pomáhá láhev whisky. Jako poslední shoří stará černobílá fotografie muže s mladou dívkou. Nestihnu si ji dostatečně prohlédnout, než se obrázek v žáru pokryje puchýři a zkroutí se.

Jsem příliš vyděšený, abych se pohnul. Ale i kdybych to dokázal, není kam jít, jen se pořád dokola vracet v nekonečné smyčce. Cítím tah a snažím se mu vzdorovat, ale jsem stejně slabý jako ve čtrnácti. Muž otvírá ústa a promluví hlasem, který zní jako vzduch unikající z protrženého měchu, a mě zavalí zápach potu, chemikálií a nesnesitelného žalu.

Rachel.

Náhlý střih.

Provaz je na omak drsný. Kosti mi ztěžknou odevzdaností. Připravím si smyčku. Vylezu na stůl. Vystoupím nahoru. Židle se zakymácí. Odkopnu ji.

Pád.

Žaludek klesne, srdce se rozbuší. Bolest. Ale vaz se mi nezlomil. Pocítím chvilkovou naději, vzápětí svíravou tíseň. Prsty si drásám hrdlo. Mučivý tlak v hrudi sílí. Muž je pode mnou a dívá se. Okraje mého zorného pole nahlodává temnota. Plíce volají po vzduchu.

Tohle budeme dělat znovu a znovu, dokud mé tělo nezemře a můj duch se navěky nespojí s jeho.

Něco do mě vrazí. Kolem hrudi se mi ovinou paže a zatáhnou dolů. Smyčka se napne a pak sklouzne. Pád na vlhký trávník mi z plic vyrazí poslední zbytek vzduchu, který mi ještě zbývá. Žebra mi drtí tíha a pak se odvalí.

Puls mám slabý, myšlenky lepkavě pomalé. Vyškrábu se na lokty a zabořím se do trávy. Každé zalapání po vzduchu je ten nejsladší nádech, jaký jsem kdy zažil. Vedle mě je Větrovka, ruku má položenou na mé paži.

„Tohle bylo buď velmi statečné, nebo velmi pitomé.“ Má přízvuk jako ti nabubřelí páprdové z BBC.

Už nemám sílu utíkat.

„Hej, chlapci! Co se děje?“ Oba vzhlédneme a spatříme, jak k nám kráčí zástupce ředitelky. Pan Farrell s oblibou šmejdí za sportovním pavilonem a chytá kuřáky, kteří si dopřávají tajného šluka. To jsem věděl. Věděl, ale zapomněl, protože sem nikdy nechodím.

Větrovka na nic nečeká, vyskočí a upaluje pryč. Vidím, jak pan Farrell váhá, jestli za ním vyrazit. Očividně usoudí, že jsem snazší cíl, protože za chviličku už stojí nade mnou a chrlí otázky.

V krku mě pálí žluč a já panu Farrellovi vyzvracím oběd na boty.

A pak mi to dojde. Pan Farrell řekl „chlapci“, což znamená, že viděl nás oba, a pod větrovkou měl duch naši uniformu – stejný pomačkaný šedý svetr, pruhovanou kravatu a kalhoty, které mu byly moc dlouhé, jako by vyraboval školní ztráty a nálezy.

Což znamená, že to vůbec není duch.

4

MIZENÍ

V jednu chvíli jsem se pomočil. To se při oběšení stává. Teď sedím před kanceláří ředitelky, přes skvrnu v rozkroku ručník. V krku mám pocit, jako by mě do průdušnice praštil Hulk. Na něco se ptají, ale můj hlas je jen tenké sípění.

To je dobře. Nechci mluvit: beztak by mi nevěřili. Mají za to, že jsme se s Větrovkou porvali kvůli nějaké holce, nebo kvůli čemu se to podle nich kluci perou. Nikdo neví, o koho šlo, a já jim nemůžu říct jméno. Když se mi podařilo zachroptět, že je to ten nový kluk, prohlásili, že tu žádní noví studenti nejsou, takže by to klidně mohl být duch a já bych měl asi tak stejnou naději ho vystopovat. Kdybych ho chtěl najít. Což nechci.

Až na to, že pokud není duch, je to zřej.

Jako dítě jsem si myslel, že musí existovat spousty lidí, kteří vidí duchy, no ne? Omyl. Přesto jsem vždycky doufal, že si s rodiči promluví nějaký doktor a vysvětlí jim, že jejich kluk teď vidí duchy, což je jen méně známý následek meningitidy, a není čeho se bát.

To se samozřejmě nikdy nestalo, protože nejde o to, jak jsem zemřel, ale proč jsem se vrátil. A na nic z toho si nepamatuju.

Jsem zabalený do deky, ale pořád je mi zima. Chlad mi prosákl do morku kostí a nemůžu se ho zbavit. Na chvilku jsem zpátky ve vykachlíkované místnosti. Cítím kouř z papírů hořících v umyvadle, vnímám drsný provaz a pak…

Zvonění vypouští příval studentů do chodeb. Kanceláře vedení oddělují od hlavní chodby velká okna. Přes sklo nakukují zvědavé tváře, jako bych byl zvíře v zoo. Leonie a Mitch jsou hned za lítačkami. Nechci, aby mě Mitch takhle viděl. Jediné, co můžu dělat, je přikrčit se a schovat hlavu do dlaní, abych skryl stud.

Stud vzápětí vystřídá vztek. Audrey mi v podstatě lhala. Kdybych věděl, že Větrovka není duch, neutíkal bych, neschovával se za tím podělaným sportovním pavilonem a nezamotal se do smrtící smyčky.

Lítačky vrznou, když vejde Leonie. Na někoho tak malého je překvapivě impozantní. Zavrtím se na sedadle. Jestli přijde ještě o kousek blíž, ucítí mou moč a pot. Bože, vsadím se, že strašně smrdím. Mitch je pořád na druhé straně skla a zírá na mě, jako by chtěl něco rozmlátit a nevadilo by mu, kdybych to byl já.

„Charlie,“ promluví Leonie tiše. „Co se stalo?“

Zírám si na nohy. Nikdy mi nedovolí na tohle zapomenout. Už teď o mně nejspíš mluví celá škola. „Udělal to zase, jo, přesně jako na tom výletě v Normandii, já tam teda nebyl, ale Alyssa říkala… bla bla.“ Jděte někam!

Třesu se a nedokážu to zastavit. Pak k mé úlevě ve stejnou chvíli dorazí zdravotníci i táta a rozruch odvane Leonii i Mitche pryč, dřív než mě stihnou potýrat libovolnou částí minulosti, se kterou se plánovali vytasit.

Táta si dřepne, aby se mi podíval do obličeje, šedýma očima se zahledí do mých. Je to urostlý chlapík s mohutným hrudníkem a silnými končetinami, vlasy na skráních mu ustupují do řídkého porostu na hlavě. Rukou mi stiskne rameno a zamumlá něco uklidňujícího, než ho paní Prabakarová, ředitelka školy, a pan Farrell odvedou k soukromému rozhovoru.

Dva zdravotníci mě celého prošťouchají a připojí na přenosný monitor krevního tlaku nebo čeho. Když se táta vynoří z kanceláře, tváří se zkormouceně.