Obsah

Předmluva

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

Poděkování

Poznámky a prameny

Dívka a moře

Glenn Stout

Dívka a moře

Jak Trudy Ederleová přeplavala Lamanšský průliv a stala se vzorem pro celý svět

Euromedia

Glenn Stout

YOUNG WOMAN AND THE SEA: How Trudy Ederle Conquered the English Channel and Inspired the World

Copyright © 2009 by Glenn Stout

Published by special arrangement with Houghton Mifflin Harcourt Publishing Company.

All rights reserved

Translation © 2022 by Wanda Dobrovská

ISBN 978-80-249-4856-0

Mé dceři Saorle

a všem dívkám,

které se možná jednou zeptají:

„A proč?“

Přeplavat Lamanšský průliv je v lidských silách, ale rozhodně to není snadné a je to vrcholný výkon srovnatelný s vrcholnými výkony ve všech ostatních sportovních disciplínách. Má se za to, že pokusit se o něco takového mohou jen špičkoví sportovci; avšak toto kolbiště je otevřené všem, kteří přicházejí ze všech koutů a vod světa, jen tak, jak jsou, bez vybavení a bez tréninku, muži i ženy proti větru a vlnám.

– Times, Londýn, 7. srpna 1926

Předmluva

Lamanšský průliv (anglicky English Channel), 51°09´ s. š., 1°26´ v. d., asi čtyři kilometry od Kingsdown Beach ve Velké Británii. Dne 6. srpna 1926, 17.30 francouzského letního času.

Je ve vodě téměř dvanáct hodin, smýká to s ní nahoru, dolů, dopředu a nazpátek, bojuje se zpěněnými vlnami průlivu mezi Francií a Anglií, které si s ní pohrávají, tlačí ji do stran a ženou se proti ní. V slábnoucím denním světle se na obzoru jen několik kilometrů před ní tyčí bílé doverské útesy. Mys Gris-Nez ve Francii, výběžek, kde vstoupila do vody, je teď více než třicet kilometrů a půl dne za ní. Voda je studená, určitě studenější než vzduch kolem ní, teplota se drží jen tak tak nad patnácti stupni. Prší a vlny s bílými krajkami se zvedají do téměř dvoumetrové výše, pohazují s ní, znovu a znovu s každým dalším vzedmutím. Ostrý vítr jí vmetá vodní tříšť z hřebenů vln do obličeje.

Ale Trudy Ederleová to skoro nevnímá, teď už ne. Každý pohyb, každý nádech a výdech, každý záběr pažemi a kop nohama je jeden jako druhý. Je jí devatenáct let a plave – no, není to skandál? – v dvoudílných hedvábných plavkách. Tělo má namazané lanolinem a vazelínou a na hlavě má těsně přiléhající gumovou koupací čepici, pod niž si schovala své nakrátko ostříhané kaštanově hnědé vlasy. Oči si před slanou vodou chrání plaveckými brýlemi se sklem v barvě jantaru. Moře pro ni nemá břidlicově šedou barvu tak, jak se to jeví shora, ani modrou nebo zelenou. Přes brýle je pohádkově zlatožluté.

Plave od úsvitu, nejdřív v rytmu dvaceti osmi temp za minutu, a teď, po téměř dvanácti hodinách, o něco pomaleji, dvaadvacet nebo čtyřiadvacet temp, plave novým způsobem, jemuž se říká americký kraul, technikou, kterou ještě nikdy nikdo k přeplavání Lamanšského průlivu nezvolil.

Ve známé historii lidstva dokázalo něco takového pouhých pět lidí. Ještě nikdy nepřeplavala Lamanšský průliv žádná žena a jen hrstka se jich o to pokusila. Nicméně svět už přes rok sleduje Trudino úsilí, nejdřív byl svědkem jejího neúspěchu a teď, právě dnes, doufá, že se jí to podaří. Jestli průliv přeplave, stane se nejuznávanější a nejslavnější ženou světa. Všude, počínaje letním sídlem Ederleových v Highlands ve státě New Jersey a konče Bílým domem ve Washingtonu, D. C., a londýnskou burzovní korporací Lloyd´s, kde jí sázkaři dávají jen nepatrnou šanci na úspěch, sedí všichni u rozhlasových přijímačů nebo sledují zprávy v novinách a drží jí palce. Kéž jí to vyjde! Zaujala je, jitří jejich fantazii. A jestli se jí to povede, získá si i jejich srdce.

Trudy na nic takového nemyslí. Podobné myšlenky se jí vykouřily z hlavy před mnoha hodinami, teď pro ni neexistuje nic než přítomný okamžik, který se štěpí do nádechů a výdechů. Při každém čtvrtém tempu nachýlí hlavu, zhluboka se nadechne ústy a pak pomalu vydechuje nosem a sleduje, jak jí bublinky tančí před obličejem, jako kdyby patřily nějaké jiné bytosti, která plave pod ní a kterou sice nevidí, ale jako by se vezla na jejím hřbetě.

Je klid, ale ne úplně ticho. Moře promlouvá svým vlastním tlumeným hlasem a Trudy není s to rozlišit zvuk cákání, který vydává ona sama krouživým pohybem paží z vody ven a zpět do vody, od šplouchání moře, které smýká jejím tělem, nebo od toho, které působí vlny, když na sebe narážejí a klesají a znovu se vzdouvají. Je napůl z vody venku a napůl do vody ponořená, v zorném poli má mořskou hladinu, nad níž krouží zbloudilý racek, teď jí zaskřehotal nad hlavou a Trudy plave, jeden záběr za druhým, a současně ji unášejí vlny hnané větrem i spodní proudy pod hladinou.

Doprovázejí ji dvě lodě, jsou to motorové remorkéry, jeden brázdí vodu vpravo několik metrů za ní, druhý má Trudy také za zády, ale o hodně dál, a oba si hlídají, aby se jim při tom, jak se zvedá a zase propadá mezi vlnami, neztratila z dohledu. Motory tiše předou a jejich sametový zvuk rozechvívá vodu stejně přirozeně a nehlučně jako tlukot jejího vlastního srdce.

Na palubě jedné z lodí je její otec, sestra Meg, novinářka z New York Daily News Julia Harpmanová a Trudin učitel a trenér Bill Burgess, jeden z pěti mužů, kteří přeplavali průliv před ní. Na druhé lodi jsou další zástupci tisku, reportéři zabalení do pršiplášťů si dělají poznámky do papírových zápisníků a v kapitánské kajutě vyťukávají depeše určené k bezdrátovému odeslání na pobřeží. Čekají na závěrečný okamžik: chvíli, kdy to Trudy dá, nebo bude vytažena z vody dřív, než svou misi dokončí, nebo, jak se někteří obávají, pozbude vědomí a navěky zmizí kdesi ve vlnách. Ať to dopadne jakkoliv – úspěchem, prohrou, nebo tragédií – bude to nazítří ráno hlavní titulek na první stránce všech novin. Trudy Ederleová bude buď hrdinka, nebo chudinka a bude ji znát každý muž, každá žena a každé dítě, které už si umí přečíst noviny.

Trudy sama na to nemyslí. Mysl má zpomalenou a dostihují ji jen smyslové vjemy – skrze hmat a chuť, zrak a sluch.

Všechno vnímá jakoby zdálky, podněty jí vcházejí do vědomí a ona plave dál, pokračuje, jako by byla umělkyní, která si obhlíží detaily toho, co se chystá malovat. Jako by pracovala na zátiší, vyvázaná z času. Ve skutečnosti už ani žádné vjemy neregistruje, protože vědomí ji nepouští k jejímu vlastnímu tělu. Jako by ji od něho odstřihlo. Je pouhým pozorovatelem, který se dívá ven z niterných hlubin, soustředěný pouze na další tempo, na další nádech.

Je vysílená, ale únavu nevnímá. Je prochladlá, ale není jí zima. Že je to zvláštní? Rty jsou rozpraskané a zanícené, stehna má rozedřená a pálí ji v podpaždí, uši má v jednom ohni, jazyk od slané vody oteklý. Končetiny téměř necítí, nohy kopou samy od sebe. Ale v nitru pociťuje sálající žár, v hloubi její bytosti žhnou uhlíky a chrání ji.

A na celém světě neexistuje místo, kde by chtěla být raději. Ještě má před sebou hodiny plavby a je závratně, neskonale šťastná.

Mys Gris-Nez leží v nejužším místě Lamanšského průlivu. Jasné dny tu nezažijete moc často. Výhledu většinou brání mlha a mraky. Pokud ale máte štěstí na počasí a zahledíte se za takového jasného dne z francouzského pobřeží směrem k Anglii, zdá se anglická pevnina být až vyzývavě blízko. Obzor lemuje svítivá hradba doverských útesů, které připomínají obraz na plátně: plochy nanesené štětcem namočeným ve sněhově bílé barvě, sem tam stínované citronově žlutou, pás skalisek nad azurově modrým mořem. Krajinka. Z nejvyššího místa mysu Gris-Nez, kde se nízká tráva a květiny vlní v mírném větru, bez přestání vanoucím ve dne z moře a v noci od pevniny, se vody v průlivu s nesčetnými loděmi všech velikostí a tvarů zdají být šalebně klidné, téměř nehybné. Přeplavat Lamanšský průliv – Kanál, jak je úžina nazývána v anglofonním světě – z jedné strany na druhou se odtud zdá být víc než čímkoli jiným spíše otázkou silné vůle a vytrvalosti, úkolem bezpochyby náročným, vyžadujícím mimořádnou fyzickou zdatnost a štědrou dávku sebekázně, avšak nikoli nemožným.

Přesto takové jasné dny, za nichž se přeplavba průlivu zdá být tak představitelná, nastávají nejen zřídka, ale ve skutečnosti jsou jen krutou iluzí. Lamanšský průliv přeplavalo mnohem, mnohem méně lidí, nežli kolik jich zdolalo Mount Everest, a existují pro to velmi dobré důvody. Vrcholu nejvyšší hory světa dosáhli v roce 1953 Tenzing Norgay a sir Edmund Hillary a byli první, komu se to podařilo. Od té doby vystoupaly na Mount Everest přes tři tisíce lidí, ale Lamanšský průliv přeplavalo pouze kolem devíti set plavců a plavkyň – každý desátý z těch, kteří se o to pokusili. Příznivé počasí, za něhož se takový výkon zdá uskutečnitelný, nemívá dlouhé trvání. Povětrnostní podmínky v Lamanšském průlivu se střídají a změna nastává během několika minut. Ráno je jasno, slunce svítí, vane jen mírný větřík a během dne se zvedne prudká vichřice, která ještě dnes pravidelně žene veliké lodě na břeh a posílá do záhuby i nejzkušenější lodivody. Voda v Lamanšském průlivu je i za jasných slunečných dnů uprostřed léta ledová, až tuhne krev v žilách, jen zřídka se ohřeje nad patnáct stupňů. Běžné je špatné počasí, nikoliv dobré. Po většinu dní se jak francouzské, tak anglické pobřeží halí do husté mlhy a těžkých mraků. Nejenže nelze dohlédnout z jednoho pobřeží na druhé, ale břehy nejsou vidět ani z lodí, které brázdí průliv oběma směry. Vědomí, že pevnina na té či oné straně není příliš vzdálená, vám žádnou zvláštní útěchu neposkytne.

Ani vody v průlivu nebývají klidné. Na obou stranách bičuje pobřeží divoký příboj, bez ustání nahlodává skaliska a občas se nevyhnutelně stane, že se celé bloky útesů a výběžků pevniny podél pobřeží zbortí a zhroutí do moře. Takovým procesem se Kanál den ode dne rozšiřuje a vlnobití a proudy vznikající v zúženém hrdle mezi Atlantským oceánem a Severním mořem způsobují vzdouvání a víření vod, jako kdyby se látka toho, co Francouzi nazývají la manche, „rukáv“, měla roztrhnout.

Abychom plně pochopili čin Trudy Ederleové, musíme pochopit samotný průliv, který se liší od jakékoli jiné vodní plochy na naší planetě. Vody Severního moře a Atlantiku, které k sobě přivedla brutální kolize, díky níž Lamanšský průliv vznikl, se dodnes ještě nezklidnily. Sevřou kohokoliv a cokoliv, kdo a co do nich pronikne. Dostat se z jedné strany průlivu na druhou není jen tak. Člověk se nejdřív musí seznámit s jeho záludnostmi a pak se teprve může pokusit prosmýknout se jím dřív, než vlny zaútočí a stanou se smrtonosnými.

Plavci, kteří se dnes rozhodnou poměřit si síly s Lamanšským průlivem, to dělají ze stejných pohnutek, z jakých se sir Edmund Hillary rozhodl vystoupit na Mount Everest – protože „to tu je“, je to zcela evidentní výzva a příležitost ověřit si, jestli „na to mám“. Pokud počasí spolupracuje a plavec je v náležité fyzické kondici, psychicky připravený plavat víc než půl dne a dokáže se vyhnout hypotermii, kdy teplota organismu poklesne pod úroveň potřebnou pro fungování metabolismu, je cesta přes Lamanšský průliv dobře zmapovaná. Během let se kapitánům doprovodných lodí podařilo spolu s plavci dešifrovat složité chování přílivů, odlivů i podmořských proudů a současná sportovní medicína umí plavce na takový výkon připravit dietou a cvičením a během plavby jim poskytnout asistenci včetně přísunu výživových doplňků a tekutin.

V roce 1926 nic takového neexistovalo. Trudy Ederleová se na žádnou takovou podporu spolehnout nemohla, byla skutečnou průkopnicí. K tomu, aby podstoupila tak náročnou zkoušku, jíž přeplavba Lamanšského průlivu bezpochyby je, ji nic nenutilo. Ovšemže k tomu měla své důvody, zčásti ryze osobní, zčásti nadosobní; chtěla Lamanšský průliv přeplavat, ale – přinejmenším na začátku – nic takového dělat nemusela.

Dobře věděla, že žádná žena před ní ještě Lamanšský průliv nepřeplavala. Mezi roky 1922 a 1925 byla nejlepší plavkyní, jakou svět kdy spatřil, sbírala olympijské medaile a zaplavala více než desítku světových rekordů, přičemž Lamanšský průliv byl jedinou výzvou, která jí ještě zbývala. Bylo hodně těch, kteří byli přesvědčení, že Kanál žádná žena přeplavat nedokáže, a Trudy jim určitě chtěla dokázat, že ženy na to mají a že jednou z takových žen je i ona. Ale nebyla to z její strany feministická záležitost. Přestože si uvědomovala, jak významný by byl čin, který se dosud ještě žádné ženě nepodařil, původně se v roce 1925 rozhodla zkusit Lamanšský průliv překonat prostě proto, že ve své sportovní disciplíně dosáhla všeho, čeho se dosáhnout dalo, a nic víc nezbývalo, ale také proto, že ostatní – její trenéři a její rodina – byli přesvědčení, že na to má.

Pokus jí nevyšel, vytáhli ji z vody v polovině cesty přes průliv a kibicové moudře pokyvovali hlavami: tak už je to jisté – pokud není s to Lamanšský průliv přeplavat ani Trudy Ederleová, pak toho s největší pravděpodobností není schopna žádná žena. A i kdyby to někdy měla nějaká žena dokázat, nezvolí si tento plavecký styl. Americký kraul? Kdepak. A ze všeho nejjistější je, že se nebude jmenovat Trudy Ederleová.

Aby Trudy všem dokázala, že se mýlili, musela udělat jediné: pokusit se o to znovu – a uspět. Přeplavat Lamanšský průliv se pro ni stalo otázkou cti. Upnula se na to. Byla to výzva. Přeplavat tu úžinu znamenalo ukázat, kde jsou krajní meze toho, co člověk – ať muž, či žena – vydrží.

1

Přes palubu

Bylo překrásné letní ráno, takové, jaké se člověku navždycky zapíše do paměti. Obloha blankytně modrá a vzduch vlahý a provoněný svěžestí jako vybělené lněné prostěradlo pověšené ven na prádelní šňůru, aby na sluníčku uschlo. V newyorské přistěhovalecké čtvrti Lower East Side, které se říkalo Kleindeutschland neboli Malé Německo, si mohli zdejší obyvatelé toho rána, 15. června 1905, dovolit pozapomenout na dvanáctihodinové pracovní dny a drsné životní podmínky v ponurých činžovních blocích. Konečně nadešel den, na který se všichni těšili!

Jedenatřicetiletá Anna Weberová, její manžel Frank a jejich dvě děti, desetiletá Emma a sedmiletý Frank junior, bydleli v jednom z bytů v domě na Východní páté ulici 404 a toho rána si všichni přivstali. Zatímco Anna připravovala oběd a pečlivě ukládala jídlo do košíku, děti byly jako z divokých vajec, honily se po bytě a co chvíli vyhlížely z okna. Sotva jim tváře ovanul větřík a spatřily jasnou oblohu, jaly se radostně výskat a brebentit o sto šest. Čeká nás dobrodružství! Už aby to bylo!

Na každoroční výlet pořádaný sborem při luterském kostele sv. Marka, jehož členy byla většina obyvatel Malého Německa, se mladá rodinka těšila mnoho týdnů. Výlet byl znamením, že začíná léto, a reverend Haas toho roku najal obrovskou paroloď – General Slocum dokázal pojmout až tři tisíce pasažérů –, aby se na ní členové sboru projeli po East River až do parku v longislandském zálivu. Tam, na místě zvaném Locust Grove, měli v plánu strávit den hraním různých her, posloucháním živé hudby, piknikováním a cachtáním a dováděním v chladné vodě zálivu. Každopádně mohli všichni alespoň na jeden den pustit z hlavy hnilobný zápach odpadků a vnitřností, který neustále visel ve vzduchu, nikdy neutuchající hluk a hlomoz z ulic a pachtění spjaté se snahou přizpůsobit se životu v nové zemi. Dopřát si na ten jediný den život, po němž toužili, plný radosti a pohody. Emma a Frank v kuchyni chvatně zhltli snídani, pak si rychle oblékli své nejlepší letní šaty a pobízeli rodiče, ať sebou mrsknou.

Rodinka si to namířila k molu u Třetí ulice, která vede na sever od Houstonské ulice. Vyšli brzy, aby se stihli ještě setkat s Anninou sestrou Marthou a jejím bratrem Paulem, jeho manželkou a třemi malými dětmi. Děti začaly na molu okamžitě rošťačit, jejich nedočkavost se stupňovala, a když se těsně před osmou ranní s mohutným dýmáním Slocum konečně objevil proti proudu řeky, ozvalo se z mola radostné pištění a výkřiky. Hurá!

Do 8.45 nesměl nikdo na palubu lodi vstoupit a čas odjezdu byl stanoven až na 9.30, ale Weberovi se už zařadili do fronty, aby si zajistili na palubě dobré místo, z něhož si budou moct cestu proti proudu East River náležitě vychutnávat.

Mezi lidmi na molu bylo sice hodně mužů, přesto byl Annin manžel jen jedním z několika desítek těch šťastnějších, kteří teď v třináctisethlavém zástupu čekali, až se budou moct nalodit. Byla středa, tedy pracovní den, a většina otců rodin si nemohla dovolit vzít den volna, a to ani při takové příležitosti. Bylo by to příliš velké riziko. Alespoň tedy své manželky a děti doprovodili na molo, rozloučili se s nimi a zamířili do práce. Vyjet si ven z města byl svátek, ať si ho tedy alespoň užijí ony.

General Slocum byl jedna z největších newyorských kolesových parolodí pro cestující. Byl postaven převážně z dubového a borového dřeva, měřil dvaasedmdesát metrů na délku a jedenáct metrů na šířku, vážil 1300 tun a honosil se třemi palubami. Po každé straně lodi uprostřed byla obrovská lopatková boční kolesa o průměru devíti a půl metru a s úctyhodnými dvaceti šesti lopatkami.

Zástup houstl, na loď naběhlo dvaadvacet členů posádky, samí muži, a dali se do uklízení palub, leštili kovové části a nakládali poslední zásoby nezbytné pro zdárný průběh plavby – led, občerstvení a nádobí. V ranním světle se Slocum, natřený mnoha vrstvami husté bílé barvy, na slunci blyštěl, a přestože byl poprvé spuštěn na vodu už v roce 1891, vypadal bezmála jako nový.

V 8.45 jeden z členů posádky rutinně vyhákl řetěz, který visel přes nástupní můstek. Na konec můstku se postavil reverend Haas a s každým pasažérem, který přecházel na palubu, se osobně pozdravil. Anna si s celou svou rozvětvenou rodinou našla místo na prostřední palubě čelem k lodní přídi. Děti okamžitě vyrazily na průzkum, dospělí je nabádali, ať se nevzdalují z doslechu, a drobotina švitořila, všichni se smáli, nakláněli se přes zábradlí, pozorovali cvrkot na řece a dívali se, jak se Manhattan probouzí k životu. Konečně, krátce po půl desáté, poté co několik posledních opozdilců doběhlo po molu a stihlo ještě přejít po nástupním můstku, se motory rozběhly, Slocum odrazil od mola a vyplul na East River. Zanechával za sebou černý uhelný kouř valící se z obou komínů, které čněly do výše nad vrchní palubou.

Nebyl žádný spěch. Slocum se lenivě plazil proti proudu East River a zvolna nabíral rychlost. Voda byla jako sklo a těm, kdo byli na palubě lodi, by klidně mohlo připadat, že se paroloď vůbec nehýbá z místa, přestože jela plnou parou a elegantně a hladce rozrážela vodu rychlostí šestnácti uzlů za vteřinu. Na jedné palubě vyhrávala německá kapela – známé americké písně jako „Swanee River“, ale i „Am schönen Rhein“ a jiné německé písně, takže si pasažéři na cestě lodí mohli připadat jako na nějaké karnevalové pouti. Byl to vydařený den – všichni to neustále opakovali.

Ale krátce po desáté hodině, jen co loď dorazila proti proudu East River k longislanskému zálivu, si jakýsi mládeneček, který šmejdil po palubě kousek před kapitánským můstkem, všiml, že ve vzduchu je něco cítit. Jako by se pálilo dřevo.

Život v činžovních domech, kde se i ten nejmenší oheň dokázal rychle rozšířit a ohrozit desítky až stovky lidí, kteří tam žili, naučil i malé děti strachu z ohně a nutnosti mít se před ním na pozoru. Chlapci došlo, že cítí-li z podpalubí, jako by se tam pálilo dřevo, není nejspíš něco v pořádku. Pátral po zdroji zápachu a zahlédl, že se podél úzkých schůdků pomalu vine tenký proužek kouře.

Chlapec nelenil, vyhledal lodníka, řekl mu, že ucítil kouř, a odvedl člena posádky, rovněž mladého hocha, ke schůdkům. Námořník po nich sestoupil a šel po čichu, až stanul přede dveřmi do zásobovací místnosti. Bylo to sotva vidět, ale zpoza dveří u paty schodiště se plazilo několik tenkých proužků bílého kouře a stoupaly podél schůdků nahoru, kde se rychle ztrácely ve vzduchu.

Uvnitř hořel malý oheň. Na podlaze byla rozházená sláma a piliny používané k balení věcí a někdy dříve toho dopoledne se nějak musel na podlahu dostat žhavý uhlík, pravděpodobně z odhozené zápalky, kterou někdo použil k zažehnutí lampy, nebo z popele cigarety či doutníku. Chvíli to doutnalo a možná se nakrátko rozhořel i plamen, ale za zavřenými dveřmi a při nedostatku kyslíku by se nemohl oheň pořádně rozhořet. Kdyby zůstaly dveře zavřené po celý den, klidně by mohl sám od sebe zase vyhasnout.

Ovšem lodník byl nezkušený, asi i nedostatečně zaučený a dopustil se osudné chyby. Místo aby přivolal na pomoc někoho ze svých nadřízených a pak se teprve pustil do boje s ohněm, impulzivně otevřel dveře dokořán.

Oheň si dopřál malou chvilku, zaváhal, jako by se chtěl pořádně nadechnout, a pak nasál převzácný kyslík, jehož se mu teď otevřenými dveřmi dostalo dosytosti, a rozhučel se k životu. Piliny vzplály a plameny vylétly do výše, rázem jich byla plná místnost a žár z nich vyrazil jako příval směrem ke dveřím. Mladík z posádky si najednou uvědomil svou chybu a znovu zpanikařil. Místo aby dveře honem zabouchl, ustoupil a přivolal někoho na pomoc, tak nechal dveře otevřené a pokusil se uhasit plameny tím, co mu zrovna přišlo pod ruku – naneštěstí to byl pytel s dřevěným uhlím. Lodník hodil těžký pytel na zdroj ohně a na chvilku to plameny skutečně zdusilo, zůstal jen kouř. Chlapec se rozběhl shánět pomoc, ale dveře nechal dokořán otevřené.

S každým krokem, jímž se mladík vzdaloval, hltaly plameny životadárný kyslík a jejich ničivý potenciál sílil. Oheň se probudil k životu a jazýčky plamenů si během několika minut našly cestu ven ze dveří a po schodech vzhůru. Požár se začal rychle šířit. Dřevěná loď, natřená mnoha vrstvami vysoce hořlavého nátěru, se ukázala jako téměř ideální palivo.

Když se lodník a s ním další členové posádky dostavili na dolní palubu, byl oheň už rozsáhlý, ale nikoli nezvladatelný. Přesto nepropadli panice, zatím ještě ne. Loď byla vybavena hasicími přístroji a hadicemi, a kdyby se posádce podařilo rychle zkropit plameny vodou, byl pořád ještě čas oheň uhasit.

Muži z posádky věděli, co mají dělat. Hadice byly pověšené na nosičích, námořníci je stáhli a otevřeli ventily, aby uvolnili cestu proudům vody. Voda přitékala, ale místo aby tekla k proudnicím a hasila oheň, hadice vlivem vzniklého přetlaku praskaly a proud vody se jen neškodně – a neúčinně – rozléval po palubě.

General Slocum byl spuštěn na vodu v roce 1891 a plátěné hadice od té doby nikdy nikdo nevyzkoušel ani náležitě nezkontroloval. Čtrnáct let byly vystaveny živlům a za tu dobu zpuchřely a povolily.

Námořníci si rychle vyhodnotili dosah takového nedostatku, kvapem všeho zanechali a běželi na horní paluby, kde třináct set pasažérů zatím ještě nemělo o nebezpečí šířícím se pod nimi ani ponětí.

V rodinné partě Anny Weberové panovala spokojenost, všichni si šťastně povídali, aniž by věděli o vzrůstajícím poplachu kdesi dole, ale znenadání se ze schodišťové šachty s hlasitým blafnutím vyvalil kouř. Všichni rázem zmlkli. Rozhostilo se ticho. Po chvíli se kdosi vzpamatoval a žertem prohodil: „Toho si nevšímejte, v kuchyni vaří rybí polévku.“ Anna se zasmála, znělo to lehce nervózně, ale během několika vteřin vyšlehl za kouřem plamen a pak už pasažéři zaslechli, jak muži z posádky pobíhají po lodi, křičí „Hoří!“, a panika, která se všech zmocnila, si v rychlosti nic nezadala s plameny.

Vmžiku se všichni na palubě probrali. Anna se stejně jako téměř všechny ostatní matky na lodi rozječela a začala svolávat své děti. I Annin manžel se je snažil sehnat, vrhl se do davu lidí a prakticky okamžitě v něm zmizel.

Byla to nebezpečná situace, ale pořád ještě ne úplně bezvýchodná, protože břeh řeky byl lemován desítkami přístavních mol. Kapitán Slocumu Edward van Schaik teď už věděl, že jeho loď hoří, a věděl také, co má dělat: zastavit stroje a přistát u nejbližšího mola, což byl manévr, který by neměl zabrat více než dvě minuty a většině jeho pasažérů by poskytl šanci plavidlo opustit.

Ale van Schaik se dopustil podobně osudné chyby jako mladík, který oheň objevil jako první. Sledoval situaci ze svého místa na kapitánském můstku, odkud měl rozhled do všech stran, a přestože viděl kouř, nepřipadalo mu, že jde o tak velký oheň, že by se nedal zvládnout. Podcenil vážnost situace, a místo aby měl v první řadě strach o bezpečnost svých cestujících, obával se, že jestli přirazí k nějakému přístavišti, bude hrozit nebezpečí, že oheň z jeho lodi přeskočí na dřevěné molo, to rovněž chytne a pak se třeba požár v mnohem větším rozsahu rozšíří i podél břehu. Van Schaik se tedy rozhodl plout plnou parou dál proti proudu řeky. East River dobře znal a měl v plánu přivést loď na mělčinu na North Brother Islandu, dvacetiakrovém ostrůvku před ústím do longislandského zálivu.

Třebaže k North Brother Islandu to nebylo ani pět minut, pro ty, kteří byli na palubě lodi, se každá následující vteřina zdála být věčností. Nikdo nevěděl, co má van Schaik v plánu – věděli jen to, že plameny a dým se k nim rychle blíží. Anna Weberová zaslechla, jak jeden muž křičí: „Vezměte si záchranné kruhy!“, a stejně jako desítky dalších cestujících, kteří vylézali na židle a stoly, i ona šplhala, aby dosáhla na strop, kde záchranné kruhy visely. Některé byly pevně přivázané a jiné se na dotek rozpadaly, ale několika pasažérům se podařilo sem tam nějaký odvázat a pomáhali do nich svým dětem i sobě navzájem.

Dá se říci, že Anna měla štěstí. Záchranný kruh se jí sehnat nepovedlo. Ti, kteří skočili z lodi do vody, se na okamžik vynořili nad hladinu a mysleli si, že se zachránili, ale potom se za pouhých několik vteřin začali topit. Stejně jako požární hadice i záchranné kruhy na palubě Slocumu byly z roku 1891. Plátěný obal ztrouchnivěl a korek, který měl nadnášet, se rozdrolil na prach a zcela pozbyl schopnost udržet se na hladině. Korková drť nasákla vodou, záchranný kruh ztěžkl, a místo aby trosečníkovi zachránil život, stáhl ho do záhuby.Bylo to jako chtít se zachránit v kruhu z betonu.

Někteří pasažéři a členové posádky se pak zaměřili na lodní záchranné čluny, jichž bylo, stejně jako záchranných kruhů, spousta, dost na to, aby se zachránili všichni. Ale i ty se ukázaly být k ničemu. I ony byly svého času pevně uvázány k bokům lodi, ale od té doby visely na stejném místě a teď je nebylo možné uvolnit a spustit do vody.

Nyní už hořela značná část prostřední paluby a plameny olizovaly strop. Anna Weberová cítila, jak jí žár sálá do obličeje, a vzplanuly jí vlasy. Každý dech byl jako náraz z ohnivé pece, a ať se rukama dotkla čehokoliv, okamžitě jí naskakovaly puchýře. Na palubě byla tlačenice, dav Annou cloumal a smýkal s ní ke straně lodi a ona stále volala děti a manžela.

Oheň sílil a mnozí lidé se octli před strašlivým dilematem. Matky si musely vybrat: mám tu se svými dětmi uhořet, nebo mám i s nimi vyskočit do vod East River? Pro většinu z nich se strach z uhoření ukázal být silnějším nežli strach z utonutí. Loď supěla směrem k North Brother Islandu a stovky pasažérů, jeden po druhém a ze všech stran a všech palub, vyskakovaly nebo se nechávaly vystrčit do vody.

Většina z nich neměla šanci. Jen hrstka cestujících uměla plavat. Dnes se to zdá neuvěřitelné, ale před sto lety byla schopnost plavat něco téměř naprosto neznámého, byla to dovednost, kterou ovládalo jen několik mužů a vpravdě vůbec žádná žena, protože plavání bylo pro ženy ve viktoriánské době něco naprosto nemyslitelného. Bylo považováno za nemorální. Učit se plavat? Pro ženy tabu.

Než se loď dokodrcala na mělčinu North Brother Islandu, vyskočily z ní stovky cestujících, kteří záhy většinou utonuli, a stovky dalších uhořely, protože paluby se začaly hroutit jedna na druhou. Další stovky lidí ale stále ještě zůstávaly na palubě lodi, která teď byla přídí zabořená do písku u břehu pouhých šest metrů od pevniny v dvoumetrové hloubce, zatímco záď ležela pouhých patnáct metrů od břehu, kde byla hloubka kolem devíti metrů. Těm, kdo se tlačili k zábradlí, stačilo k záchraně jen pár mocných temp.

Jenže dostat se na pevninu bylo i tak pro většinu z nich stejně nepředstavitelné a stejně nepravděpodobné jako přeplavat Lamanšský průliv. I ty, kteří uměli plavat, táhly ke dnu vrstvy a vrstvy těžkého vlněného oblečení, které fungovaly jako svěrací kazajka.

Přesto se o to pokoušeli, matky, synové, dcery. Z lodi pršel déšť lidských těl, cestující skákali a vrhali se do vody a nechávali se do ní shazovat a voda kolem lodi vypadala na několik okamžiků jako živá. Podobně jako většina ostatních žen Anna Weberová neuměla plavat, ale nedokázala se přimět ani k tomu, aby skočila. Náhodou se jí podařilo objevit lano, houpalo se přes bok lodi, a Anna se po něm spustila do vody – protože ale neuměla plavat, dál se lana pevně držela, přestože loď i nadále hořela a ona cítila, jak jí plameny znovu začínají olizovat vlasy. Dívala se, jak se ostatní snaží stůj co stůj udržet nad hladinou, jak se děti v hrůze sápají po svých matkách, ale s každou další vteřinou mizí pod vodou další a další hlava. Několik šťastlivců, kteří uměli plavat a jimž se i navzdory těžkému oblečení podařilo udržet nad vodou, muselo odrážet zoufalá sevření těch, kdo to nedokázali.

Anna patřila mezi ty šťastné. Nějaký muž, který uměl plavat – nikdy se nedozvěděla, kdo to byl – ji popadl, přiměl ji, aby se pustila lana, a nějak ji zkrátka dotáhl na břeh. Ale stovky lidí utonuly jen pár metrů od pláže, někteří ve vodě tak mělké, že kdyby je bylo jen napadlo postavit se, přežili by. Ale byli to neplavci a měli tak nesmírný strach z vody, že jakmile se v ní octli, okamžitě zpanikařili, voda se jim dostala do plic a utonuli.

Panický jekot se brzy změnil v slabý nářek a nakonec se rozhostilo ticho, přerušované praskotem a hukotem obrovské lodi, teď už kompletně zachvácené plameny. Během pouhých patnácti minut Slocum shořel po čáru ponoru a pak už se jen pohupoval na vodě a do vzduchu z něho stoupala pára a kouř.

Na pláži na North Brother Islandu se odehrávala hrůzyplná scéna. Každá vlna vyplavovala na břeh další a další těla, zatímco stovky jiných těl se pohupovaly obličeji dolů na vodě. Ti, kteří přežili, většinou nekvíleli, nenaříkali ani neplakali, zatím ještě ne. Stáli nebo seděli na pláži, zaraženě mlčeli, byli v šoku. Anna našla na pláži svého manžela, byl živý, ale prakticky nahý, oblečení na něm shořelo. Jejich dvě děti zahynuly stejně jako její sestra, bratr, švagrová a její děti s výjimkou nejmladšího batolete, které jako zázrakem přežilo.

Vrak lodi uvízl blízko břehu a zpočátku se zdálo, že není možné, aby zemřelo tolik lidí. Kapitán van Schaik, jemuž se poté, co zavedl loď na mělčinu, podařilo dostat na břeh, nemohl uvěřit, že to byla taková jatka. „Nechápu,“ nechal se slyšet o něco později, „že jich zemřelo tolik.“ Kolem tří set cestujících tragédii přežilo, ale celkový počet obětí, které byly postupně vyneseny jak ze samotné lodi, kde zahynuly pod zborcenými palubami, tak z vod East River, dosáhl 1021. Mnozí z těch, kteří utonuli, stále ještě svírali jeden druhého.

Neštěstí se zapsalo do dějin jako nejhorší tragédie v historii New York City do teroristických útoků 11. září 2001. Třebaže většina těch, kteří zahynuli, pocházela z Malého Německa, truchlil celý New York. Autoři novinových článků popisovali paniku na palubě lodi a na fotografie těl tolika žen a dětí ležících na kamenité pláži na North Brother Islandu nebylo téměř možné pohlédnout.

Tragédie zasáhla zejména ženy. V mrtvém těle každé matky a každého syna či dcery viděly samy sebe a své děti a cítily, jak náhodná, nesmyslná a zbytečná byla smrt každého, kdo neštěstí nepřežil. Vláda zareagovala poměrně rychle a v závěrech vyšetřování bylo stanoveno několik příčin zkázy Slocumu: chamtivost společnosti, která paroloď provozovala, van Schaikovo chybné rozhodnutí, ustrašenost mnoha členů posádky a zkorumpovanost úředníků z politické organizace Tammany Hall, jejíž bezpečnostní kontroly na lodi byly pouze papírové. Ale ženy z New York City a pár dalších osvícených zástupců veřejnosti se s tím nespokojili a za smrtí obětí viděli mnohem širší souvislosti. Chamtivost a nekompetentnost při tragédii jistě sehrály svou roli, ale stejný podíl na ní měly i zastaralé a represivní společenské zvyklosti, které znemožňovaly ženám učit se plavat a rozhodovat o svém vlastním osudu. Mnozí z lidí, kteří uměli plavat – převážně členové posádky a mladí muži a chlapci – přežili. Ti, kteří plavat neuměli – matky, mladé ženy a dívky – nikoliv.

Podle mnohých to byla vražda, prostě a jasně řečeno – smrt následkem represe. Byly zavražděny stejně spolehlivě, jako kdyby je svázali k sobě, odvezli daleko od břehu, zatížili kameny a svrhli do hloubky. V důsledku nešlo ani tak o rozpadlé požární hadice, zpuchřelé záchranné kruhy a nepoužitelné záchranné čluny, jako o represivní morální klima, které bránilo ženám naučit se jednu z nejzákladnějších dovedností nutných k přežití. Neměly prostě šanci.

Z tohoto poznání se jako od oblázku vhozeného do vody, od něhož se v kruzích šíří jediná malá vlnka, měla časem vzedmout mohutná vlna, která bude unášet všechny ženy a jednu, Trudy Ederleovou, pošle přes Lamanšský průliv.

2

Výzva

Lamanšský průliv se táhne asi pět set dvacet kilometrů na délku od místa, kde na jihozápadním pobřeží Anglie končí pevnina a na východě Doverská úžina, jako paže vybíhající z Atlantského oceánu a spojující ho se Severním mořem. Je relativně mělký, hloubka uprostřed průlivu kolísá většinou mezi čtyřiceti šesti a sto padesáti metry a v nejširším bodě měří sto osmdesát kilometrů. Avšak v nejužším místě, v Doverské úžině mezi anglickým městem Dover a francouzským městem Calais, měří Lamanšský průliv pouhé třicet čtyři kilometry. Za dobrého počasí můžete z francouzského i anglického pobřeží dohlédnout na druhou stranu a přeplavat Lamanšský průliv se tak zdá být lákavou výzvou.

O tom, že by kdysi dávno v historii lidstva někdo přeplaval Lamanšský průliv, neexistují žádná svědectví. O smělých činech starověkých hrdinů se dozvídáme z poezie nebo jiných typů literárních pramenů, ale nic takového, co by se týkalo přeplavby Lamanšského průlivu, k dispozici nemáme. Přesto se můžeme domnívat, že po celou dobu, kdy lidé hledí přes Lamanšský průliv na úzký pruh pevniny na obzoru na opačné straně, sní o jeho překonání. Doklad o prvních pokusech zdolat Kanál na nějakém plavidle máme už z období po konci poslední doby ledové. Došlo k tomu zhruba před deseti tisíci lety, jednalo se o člun vyrobený s pomocí kamenných nástrojů z velké klády. Byl to patrně spíše nezamýšlený výlet, který začal v příbřežních lagunách a tůních ve snaze stihnout nalovit co nejvíc ryb ještě předtím, než nastane příliv a příliš silný proud stáhne člun i s rybáři do moře. Plavidlo bylo následně mnoho hodin, možná i dní unášeno na vlnách, až nakonec dávní mořeplavci přistáli na druhé straně průlivu, kde se jim pravděpodobně od místních obyvatel nedostalo nijak vřelého přivítání, pokud na ně rovnou nezaútočili a na místě je nezabili.

Postupem času se lidé zdokonalovali v umění stavět lodě i v navigačních dovednostech a začali cestu z břehu na břeh podnikat záměrně. Vědci se shodují v tom, že přibližně dva tisíce let před Kristem byly kontakty udržované přes průliv víceméně pravidelnou záležitostí. Avšak jakkoliv se lidé plavili přes Lamanšský průliv běžně, vždycky to s sebou neslo jistou dávku nebezpečí.

Pokud se s někým z těchto neohrožených cestovatelů převrhla loď nebo ho bouře smetla z paluby, a nemohl-li se chytit něčeho, co plavalo na hladině, a dostat se zpátky do lodi, od smrti v chladných vodách průlivu ho dělilo jen pár okamžiků. Pokud voda zaplavila celou loď vzdálenou daleko od břehu a ta se potopila, pobyt ve vodě znamenal jistou smrt. Dělo se to s největší pravděpodobností proto, že tito dávní mořeplavci na tom byli stejně jako pasažéři na Slocumu – neuměli plavat. Bylo to pro ně stejně nepředstavitelné jako schopnost dýchat pod vodou nebo létat ve vzduchu jako pták.

Umění plavat není lidem ani ostatním primátům – na rozdíl od mnoha dalších našich příbuzných v říši zvířat – dáno přirozeně. Když se miminko potopí, sice instinktivně zadrží dech a začne sebou mrskat, jako kdyby se stále ještě vznášelo v tekutině plodového vaku, ale nepokusí se dostat k hladině a nadechnout se. Ve věku jednoho roku, nejpozději dvou let u dětí obvykle vyhasíná i instinkt zadržet dech, proto jsou na kbelících a různých nádobách štítky s varováním, aby rodiče nenechávali své děti bez dozoru v blízkosti jakékoli vody, která může být hluboká třeba jen pár centimetrů. K utonutí postačí pouhých pár okamžiků pod vodou.

V jiných, především teplejších částech zeměkoule lidé nicméně plavou po tisíce let, tuto dovednost si patrně osvojili, když si sháněli potravu podél pobřeží a na mělčinách. Nejstarší zobrazení plavců pochází z doby kamenné, jsou to hliněné tabulky a basreliéfy datované až do počátků civilizace. Plavat tedy uměli staří Egypťané, Mínojci, Asyřané, Řekové i příslušníci mnoha dalších starověkých národů, a někteří patrně dokonce plavali dnes všeobecně rozšířenou verzí bočného způsobu nazývanou „kraul“ nebo obecně „volný způsob“. Ve starověkém Řecku, obklopeném teplými vodami Středozemního moře, bylo umění plavat tak neodmyslitelnou součástí životního stylu a kultury, že pokud člověk tuto dovednost neovládal, nemohl zastávat veřejný úřad.

Po zániku starověkého Řecka se obliba plavání dál šířila i v Římské říši a s její expanzí do Evropy se umění plavat stejně jako mořeplavectví zařadilo mezi mnoho kulturních výdobytků exportovaných Římany do odlehlejších oblastí říše. První historicky doloženou plavbu lodí do Lamanšského průlivu uskutečnil Pýtheás z řecké kolonie Massalie (dnešní Marseille) ve čtvrtém století před Kristem a po následující dva tisíce let zůstala loď jediným možným způsobem, jak se přes Lamanšský průliv dostat.

Římané si sice podmanili většinu západní Evropy, avšak umění plavat místním obyvatelům nepředali, a když se po pádu Říma ve 4. století říše rozpadla a rozštěpila, zůstalo umění plavat dovedností, jejíž osvojení bylo dostupné jen hrstce vyvolených. Většina Evropanů, obzvláště lidé z venkovských sociálních vrstev, pohlížela na velké vodní plochy s bázní, lidé je považovali za sídla různých příšer a jiných bytostí skutečných i smyšlených. I v blízkosti menších vodních zdrojů, jako jsou řeky, potoky a bažiny, bylo nutno zachovávat ostražitost, neboť z nich vycházely nezdravé výpary a člověku mohl kontakt s jejich vodami přivodit záhadnou horečku nebo v nich mohl i nevysvětlitelně zmizet.

Z umění plavat se stala výlučná dovednost, provozovaná – pokud vůbec – potají, a přikládal se jí až mystický význam, takže si ji většina lidí začala spojovat s nadpřirozenými schopnostmi. Zkouška vodou neboli „ordál“ – indicium aquae – se považovala za neomylný důkaz pro usvědčení z čarodějnictví a jiných praktik černé magie. Osobě podezřelé z čarodějnictví a provozování magie se svázaly ruce a byla vhozena do vody. Pokud podezřelý či podezřelá klesl pod hladinu a utonul, mělo se za to, že je bez viny, zatímco ti, kteří se vzpírali svému osudu a kopali kolem sebe, až se jim podařilo vynořit – takže vlastně vyplavat – byli vzápětí usvědčeni z viny a posléze často předáni katovi. Takto se postupovalo počínaje devátým stoletím a popsaná metoda se praktikovala po celé západní Evropě. V Anglii byly ordály jako zákonná praktika zakázány oficiálně v roce 1219 za vlády Jindřicha III., nicméně rituál známý rovněž jako „plovací test“ se nejenom v Anglii široce uplatňoval i nadále.

Přestože plavání bylo v Evropě víceméně ztraceným uměním, nevymizelo beze zbytku – patřilo například k sedmero dovednostem, jimž se musel vycvičit muž, měl-li se stát rytířem. Avšak většina Evropanů patrně neměla ani tušení, že by člověk vůbec dokázal plavat bez spoluúčasti nadpřirozených sil.

V průběhu čtrnáctého a patnáctého století se plavání ze světa západní civilizace vytratilo prakticky úplně. S příchodem protestantské reformace si schopnost plavat vlivem čím dál konzervativnějších morálních zásad v kombinaci s obyčejnou pověrčivostí vysloužila pečeť skutečného hříchu. Aby mohl člověk plavat, musel si svléknout většinu, ne-li všechno oblečení, a to podle všeobecného názoru nevyhnutelně probouzelo nečisté myšlenky na sex. Nahotu odsuzovala jak katolická církev, tak i církve protestantské do té míry, že i obyčejné koupání bylo tabu. Pokud byl na univerzitě v Cambridgi nějaký student přistižen, že plave, riskoval veřejný výprask, pokutu a jeden den na pranýři. Lidé ale neuměli plavat také proto, že nebyl nikdo, kdo by je to naučil.

Změna začala nazrávat až s rozšířením psaného slova – a knih. První knihu o plavání vydal v roce 1538 německý jazykovědec profesor Nicolas Wynman a opatřil ji titulem Colymbetes neboli rozhovor o uměním plaveckém. V příručce předložil základní popis plaveckého způsobu prsa a pojednal o plavání nikoli jako o nějakém tajemství, nýbrž jako o obyčejné dovednosti, kterou se lze naučit a osvojit si ji. Druhá kniha, L´Art de Nager (Plavecké umění), vyšla v roce 1696, způsob na prsa v ní ještě podrobněji popsal francouzský autor Melchisedech Thévenot. Poté, co byla přeložena do angličtiny, se velmi rozšířila a stala se standardní příručkou plavání. Ještě dále pokročil v demystifikaci plavání lékař Richard Russell, který začal v roce 1754 předepisovat pacientům a příslušníkům aristokracie koupele v mořské vodě. Během následujících sta let se plavání postupně přestávalo považovat za výlučnou a společensky nepřijatelnou aktivitu, třebaže v zaostalých oblastech anglického venkova se „plovací test“ nadále praktikoval ještě i v devatenáctém století.

V Evropě umět plavat v podstatě znamenalo umět plavat způsobem prsa. Postupem času si tuto techniku osvojovalo čím dál více lidí. Vzhledem k tomu, že tak mohl člověk plavat, aniž se musel zbavit oděvu a větší část jeho těla zůstávala pod hladinou, útlocitné mravokárce tento plavecký způsob tolik neurážel. Naučit se plavat prsa bylo snadné a udržet se na hladině vyžadovalo relativně malé úsilí, ale nebyla to technika ani moc efektivní, ani rychlá, protože držet hlavu nepřirozeně zvednutou nad vodou člověka záhy unaví. Dalo se tak plavat téměř výlučně v teplejších vodách – v chráněných zátokách, pomalu proudících řekách, v rybnících a soukromých lázních.

Nikdo neměl důvod chodit plavat na otevřené moře, dál od břehu, kde by bylo kvůli vlnám obtížné udržet hlavu nad vodou a hrozilo by nebezpečí, že plavání v oblečení člověka vysílí. Považovalo by se to za šílenství. Představa, že by někdy někdo mohl doplavat od jednoho břehu Lamanšského průlivu k druhému, se zdála asi tak pravděpodobná, jako že člověk jednoho dne doletí na Měsíc.

*

Po celou dobu, kdy muži i ženy hleděli přes průliv, zároveň snili i přemýšleli o tom, jak by se dal překonat. Po celá staletí všichni takoví snílci v duchu fantazírovali o tom, jak by se dal pod průlivem vykopat tunel, zatímco jiní se opájeli vizemi, že člověk jednou překoná průliv vzdušnou cestou jako ptáci, kteří přelétají jeho vody bez jakéhokoliv úsilí. Ale navzdory takovým snům zůstávala až do konce 18. století jedinou možností, jak se dostat z jednoho břehu na ten protilehlý, plavba lodí.

Pak přišel rok 1782 a dva bratři z Francie, Joseph a Jacques Montgolfierové, přišli s novým způsobem cestování z místa na místo. Bratři měli papírnu a všimli si, že do vzduchu nestoupá jen dým z jejich provozovny. Jeden z bratrů naplnil dýmem papírový pytel a ejhle, k obloze se vznesl i ten. Bratři byli koumáci. Což takhle vyrobit hodně velký pytel a naplnit ho horkým vzduchem – to by třeba mohl vynést k nebi i člověka, ne? Po roce experimentů se jim 4. června 1783 skutečně podařilo sestrojit neřízený balon, který vystoupal do výše asi dvou kilometrů, a během několika dalších měsíců se jim podařilo vynést do vzduchu i člověka.

Jejich úspěch inicioval mezi lidmi éru jakési téměř až balonománie a netrvalo dlouho a desítky dalších Francouzů se po bratrech nejen opičily, ale pokoušely se jejich vynález ještě vylepšit. Tito průkopníci letů balonem brzy zjistili, že balon se dokáže nejen vznést do vzduchu, ale že se ho po vystoupání nahoru může chopit vítr, což přináší zcela nový způsob cestování. Po sérii úspěšných letů nad pevninou se pro tyto první balonáře stal přelet Lamanšského průlivu jasným a neoddiskutovatelným cílem.

První, komu se to podařilo, byl Jean Pierre François Blanchard. Postavil si vlastní balon, uskutečnil s ním řadu letů nad pevninou a odjel do Anglie, odkud plánoval svůj pokus realizovat. Dne 7. ledna 1785 vzlétl Blanchard v Doveru do vzduchu, zatímco na francouzské straně průlivu čekal na příznivé počasí další balonář, který chtěl vzlétnout se svým vlastním balonem a uskutečnit tak svůj vlastní přelet. Společníka Blanchardovi dělal americký lékař John Jeffries, který během války za nezávislost sloužil jako lékař britské armády.

Převažující vítr hnal balon na východ a úspěch se zdál zaručený. Potom začal z balonu najednou unikat vzduch a balon prudce klesal k hladině moře. Dva muži v koši balonu se chvíli báli, že přistanou v průlivu a utonou, protože ani jeden z nich neuměl plavat a ve studených vodách průlivu by je čekala rychlá smrt.

Ale zachránili se. Než vzlétli, naplnili koš pro cestující zátěží a všemi možnými upomínkovými předměty včetně balíku dopisů, které chtěli doručit z Anglie do Francie. Když začal balon klesat, jali se co nejrychleji všechno vyhazovat, mimo jiné i většinu vlastního těžkého oblečení, které na sebe navlékli, aby během dlouhého přeletu neprochladli. Až v okamžiku, kdy měli na sobě oba už jen nátělníky, přestal balon padat a začal opět pomalu, ale plynule stoupat do výše. Všechno s výjimkou balíčku dopisů skončilo v hlubinách.

Dvě a půl hodiny poté, co se vznesli do vzduchu, doletěl balon konečně na francouzskou pevninu a drsně přistál v lese ve Felmores. Lamanšský průliv byl překonán a překonat Lamanšský průliv – jakýmkoli způsobem – se od té chvíle stalo standardním cílem dobrodruhů z celého světa, činem, který přináší slávu a bohatství.

Vzduchoplavci na obou stranách průlivu se mohli přetrhnout, aby se Blanchardovi vyrovnali, ba aby jej předčili, takže stavěli větší balony, které by dokázaly vystoupat výš a doletět ještě dál a rychleji nebo unést větší náklad a víc a ještě víc cestujících. Během několika desetiletí se z přeletu Lamanšského průlivu v balonu stalo něco téměř tak bezpečného a běžného jako plavba přes Kanál lodí.

Dobrodruzi na obou březích hleděli přes průliv a záhy začali snít o další výzvě.

3

Highlands

Trudy se to nelíbilo, ani trochu se jí to nelíbilo.

Stála na písku a dívala se na své sestry, Helen a Meg, jak se smějí, cákají po sobě a plavou v teplé vodě a mírných vlnkách ústí řeky Shrewsbury v atlantských Highlands ve státě New Jersey. Trudy stála s našpulenou pusou a mračila se.

Bylo to pouhých pár měsíců, co její otec, úspěšný manhattanský řezník Heiner Ederle pořídil pro rodinu letní domek v atlantské vysočině. Highlands byly vlastně celé obklopené vodou, z jedné strany je omýval oceán a z druhé řeka Navesink a ústí řeky Shrewsbury se Sandy Hookem, což je bariérový ostrov chránící Highlands před kalnými vodami otevřeného oceánu. Z přední verandy chatky Ederleových, která byla jen pár desítek metrů od vody, nemohl člověk oceán nevidět a pláž byla odtud jen pár kroků.

Jenže devítiletou Trudy Ederleovou, nejmladší ze tří malých Ederleových dcerušek, ten výhled prostě rozčiloval. Neuměla plavat, a protože neuměla plavat, měla zakázáno chodit se svými dvěma staršími sestrami na pláž hrát si a cachtat se ve vodě s ostatními dětmi. Zatímco její sestry dováděly s kluky a děvčaty ve vodě a nechávaly se pohupovat vlnami sem a tam, Trudy se musela buď brouzdat ve vodě, která jí nesahala ani po kolena, anebo rovnou zůstat doma. Margaret – pro Trudy odjakživa Meg – a Helen mohly chodit mnohem dál, skákat do vody, potápět se a splývat jako korkové zátky. Nedávno se rodina vrátila z Německa, kde byli navštívit své příbuzné. Holky tam trávily celé hodiny se svými četnými bratránky a sestřenicemi v oblíbené tůni, kde se dalo i plavat, a Meg i Helen se to naučily, nejdřív čubičku a pak i prsa. Trudy k tůni chodila také, ale jednou, když si zrovna hrála ve vodě a všichni byli otočeni zády a dívali se někam jinam, sklouzla, spadla po hlavě do vody, museli ji vytáhnout na břeh, a zatímco ji vytahovali, dusila se a sotva popadala dech. Nehrozilo jí, že utone, nic takového, ale její rodiče to notně polekalo, a tak teď na svou nejmladší dceru dávali pozor a možná to s opatrností až přeháněli.

Trudy si myslela, že to není fér, když Meg a Helen mohou chodit na pláž kdykoli, kdežto ona jen tehdy, když s ní šel buď její otec, nebo matka, nebo někdo z jejích četných tet a strýců. Nejvíc jí vadilo, že nemůže chodit s Meg. To tedy vážně nebylo fér! Svou starší sestru zbožňovala a Meg ji také měla ráda a zacházela s ní, jako kdyby Trudy byla její nejoblíbenější panenka. Trudy za ní běhala jako pejsek a všechno, co Meg dělala, napodobovala i ona.

Teď si tedy dřepla na zem a jala se kompenzovat si rozčarování tak, že píchala větvičkou do písku – fakticky, prostě to není fér. Proč, myslela si nejspíš, jsme sem do Highlands vůbec jezdili, když stejně nesmím na pláž a nemůžu jít plavat? To jsme klidně mohli zůstat doma v New Yorku.

Skutečnost, že Heiner Ederle vlastnil letní domek v Highlands, byla měřítkem úspěchu, jehož dosáhl od té doby, co jako přistěhovalec přišel před pětadvaceti lety do Ameriky. Bylo to v roce 1892, tenkrát mu bylo šestnáct a měl za sebou týdenní cestu na parolodi Havel patřící německé námořní společnosti Norddeutscher Lloyd. Pocházel z dvaceti dětí a s tvrdě vydělanými dvaceti dolary odešel z rodičovského domu a rezervoval si místo v podpalubí pro cestu lodí z Brém do New Yorku. Větší část plavby strávil smáčknutý v přeplněném podpalubí, byl tam kravál, mizerné sanitární zařízení, mizerná strava a nulové soukromí. Když loď 25. května 1892 ráno dorazila do newyorského přístavu, první, co Ederle z Ameriky spatřil, byly pravděpodobně kopečky, podle nichž dostaly Highlands své jméno. Většině přistěhovalců z Evropy se totiž nejdřív nenaskytl pohled na sochu Svobody ani na mrakodrapy na Manhattanu, ale na temnou siluetu něčeho, co geologové označují jako Highlands v New Jersey. Jedná se o nejvýraznější výběžek na pobřeží Atlantského oceánu na jihu státu Maine. Hřeben místy dosahuje výšky přes šedesát metrů nad mořem a na vrcholu ční mohutný dvojitý maják z hnědého kamene, známý pod jménem Twin Lights, tenkrát nejjasnější maják v Severní Americe. Cestující přes oceán mohli spatřit světelné kužele majáku ze vzdálenosti sto patnácti kilometrů od pobřeží. Z třiceti kilometrů byly oba majáky už i vidět a krátce nato byla rozpoznatelná i pevnina. Kdyby chtěl Heiner Ederle, který si nedlouho po příchodu na Ellis Island poangličtil své křestní jméno na Henry, pátrat po nějakém znamení, že jeho rozhodnutí odjet do Ameriky se ukáže být jak moudré, tak i výnosné, mohly být tím znamením právě Highlands. První, co spatřil ze Spojených států, mu ukázalo, kam se se svou rodinou jednou dostane.

Ederle nalezl v New Yorku příznivé prostředí. Fungovala tam velká, životaschopná a vstřícná německo-americká komunita a na rozdíl od jiných přistěhovaleckých skupin, například od irské, tvořili tu německou především řemeslníci nebo částečně kvalifikovaní dělníci. Henry Ederle sice do kolonky zaměstnání v seznamu cestujících na parolodi Havel napsal „dělník“, Bissingen, Německo, nicméně tam pracoval na rodinném statku Ederleových, k němuž patřila i hospoda, a měl už velké množství nejrůznějších pracovních zkušeností a současně i zažitou dobrou pracovní morálku.

Krátce poté, co se usadil v New Yorku, si Ederle, který v rodině vždycky pomáhal porážet dobytek, našel práci jako poslíček a řeznický učeň v malém řeznictví na Amsterdam Avenue 110, mezi Šedesátou pátou a Šedesátou šestou ulicí ve čtvrti Upper West Side, kousek od přístavních mol, na nichž se vykládal dobytek přivážený do Manhattanu. Nebydlel v žádné z německých enkláv jako Malé Německo, našel si byt poblíž své práce. Za pouhých pár let byl s to se vykoupit a začít provozovat obchod pod svým vlastním jménem. Posílal domů dopisy, v nichž popisoval příležitost, která čeká na ty, kdo se rozhodnou emigrovat do Ameriky, a do New Yorku za ním přijela spousta bratranců, sourozenců a dalších příbuzných, mnozí na předem zaplacené lístky, které jim zajistil buď sám Ederle, nebo vzmáhající se klan Ederleových v Americe.

Na začátku 20. století vedl Ederle svůj podnik společně se svým bratrem Johannem neboli Johnem. Třebaže zpočátku to bylo jen obyčejné řeznictví, netrvalo dlouho a společnost Ederle Brother Meats nabízela už i své vlastní klobásy a další masové speciality žádané novými přistěhovalci, kteří toužili po chuti jídel své staré vlasti.

V roce 1903 se Henry Ederle oženil s dvacetiletou německou imigrantkou Gertrud Haverstrohovou z Königsbergu ve východním Prusku, které je dnes součástí Ruska. Krátce po svatbě se jim narodilo první dítě, dcera Helen. Brzy následovalo druhé, další dcera, jíž dali jméno Margaret, a 23. října 1905 se jim narodilo třetí děvče, Gertrude Caroline.

Dítě, jemuž skoro všichni říkali Trudy, nebylo ničím výjimečné, pokud bychom za výjimečnost nechtěli považovat pevné zdraví, jímž se ovšem vyznačovali všichni Ederleové. Mnozí z nich se běžně dožívali osmdesáti až devadesáti let. Ale to všechno se změnilo v roce 1910, kdy bylo Trudy teprve pět let.

Ve městě se rozšířily spalničky a v takovém hustě obydleném prostředí jako New York dosáhla nemoc bezmála epidemických rozměrů. Místní zdravotní úřady to přičítaly na vrub, s největší pravděpodobností mylně, neutuchajícímu přílivu nových přistěhovalců. V té době nebylo jak dostat takovou nemoc pod kontrolu, žádné vakcíny ještě neexistovaly a o mechanismu virových onemocnění jako dětská obrna nebo spalničky se toho vědělo jen málo. V New Yorku se nakazily tisíce mladých lidí a Trudy Ederleová byla jednou z nich.

Ze začátku to nebylo nic hrozného, protože vir spalniček se chová tak, že nemoc o sobě zprvu nedává téměř vědět. Avšak během několika málo hodin dostala Trudy vysokou horečku a dostavily se typické příznaky: zduřelé uzliny, zarudlé oči a vyrážka, která se objevila nejdřív na tvářích, pak se rozšířila po celém těle a přiměla Trudinu matku, aby dceru uložila do postele a snažila se držet od ní ostatní děti dál, aby také neonemocněly.

Když nemoc propukne, nedá se proti ní prakticky nic dělat. To platilo tenkrát stejně jako dnes. Trudy měla horečku a její matka jí přikládala studené obklady na čelo, omývala jí ruce a nohy chladnou vodou a modlila se, ať horečka ustoupí. U většiny dětí je při spalničkách tím nejrizikovějším symptomem právě horečka, protože může někdy až nebezpečně stoupnout. Stoupne-li teplota na delší čas nad 40 stupňů a nepodaří-li se ji srazit, může to zapříčinit nevratné poškození mozku.

Trudina matka strávila u dcery několik bezesných nocí, pečlivě se o ni starala, horečka nakonec ustoupila a zdálo se, že se Trudy začíná uzdravovat a že její nemoc proběhla bez následků. Avšak v následujících několika týdnech si v rodině všimli, že Trudy z toho přece jen nevyšla bez újmy.

Nejdřív pozorovali jen drobné změny v jejím chování a vystupování. Vypadalo to, že je citlivá na zvuky, vadil jí hluk z ulice a hlomoz města. Někdy „přeslechla“, co se říkalo, a začínala mluvit hlasitěji než normálně. Když mluvilo víc lidí najednou – což se běžně dělo na rodinných sešlostech, kde u jídelního stolu konverzoval každý s každým a němčina se mísila se silně akcentovanou angličtinou – Trudy byla očividně nesvá. Brzy vyšlo najevo, že už zkrátka nemá tak dobrý sluch.

Jakmile jejím rodičům došlo, co se děje, pospíšili si s dcerou k lékaři. Měla zánět středního ucha a ze svého zápasu se spalničkami vyšla s oslabeným sluchem. Lékaři sice už v té době věděli, že mezi těmito dvěma záležitostmi existuje nějaká spojitost, ale nevěděli, jak se vliv onemocnění na sluch projevuje. Nemoc Trudy zablokovala Eustachovy trubice, které umožňují drenáž tekutin a hlenu a regulují tlak mezi středním uchem a vnějším prostředím. Když se Trudy Eustachovy trubice zablokovaly, původce infekce zůstal uvězněn ve středním uchu a způsobil zánět, odborně nazývaný otitis media, následkem něhož se jí tam hromadila tekutina, která brání účinnému přenosu zvukových vln, a to může vést k dočasné ztrátě sluchu. U dětí dochází k takovým zánětům běžně a dnes je lze obvykle úspěšně léčit antibiotiky. Když léčba selže, dá se problém zpravidla vyřešit drobným operačním zákrokem, jímž se zprůchodní cesta do středního ucha, a když infekce ustoupí, sluch se vrátí do normálu.

Žádná z těchto možností bohužel pro Trudy Ederleovou ještě dostupná nebyla. Zánět v uchu jí přetrval a drobný problém přerostl v mnohem závažnější a trvalé postižení. Infekce se rozšířila do oblasti tří kůstek ve vnitřním uchu a schopnost slyšet se tak u Trudy omezila ještě víc. Během několika málo týdnů způsobil chronický zánět trvalé poškození ušního bubínku, ušních kůstek, a dokonce i nervů a vyústil ve významný a trvalý úbytek sluchu.

Trudini lékaři sice byli s to její potíže diagnostikovat, ale poškození zvrátit nedokázali. Třebaže ji postihla výrazná ztráta sluchu, v pravém uchu o něco horší než v levém, měla štěstí, že už uměla mluvit a sluch jí zůstal zachován alespoň do té míry, že nebyla těžce zdravotně postižená. Stále ještě mohla vést normální život.

Trudy dělala všechno, co dělala dřív, ale s Meg si teď byly ještě o hodně bližší. Meg chápala, že Trudy má někdy potíže a ne všechno dobře slyší, a zvykla si své sestře pomáhat, aniž by to dávala nějak okatě najevo, takže například místo aby jí opakovala, co někdo druhý řekl, a obracela tím k sestřinu onemocnění nežádoucí pozornost, zopakovala jí to tak, že se jí zároveň rovnou zeptala, co na to říká.

Společnost Ederle Brothers Meats mezitím prosperovala čím dál tím víc. V roce 1910 si rodina mohla dovolit přijmout služku na výpomoc s úklidem a hlídáním dětí. Těch poté, co se v roce 1911 narodil syn George a o další dva roky později další dcera Emma, měli už pět a nakonec jich měli mít sedm. Gertrud, která dosud pomáhala v řeznictví za pultem, mohla zanechat práce a nadále se věnovat naplno už jen domácnosti. K řeznictví sice patřil vlastní obchod, ale Ederle Brothers Meats dodávali klobásy a jiné produkty dalším prodejcům a stávala se z toho čím dál významnější součást jejich podnikání.

Henry Ederle si vybudoval právě takový život, za jakým se přistěhovalci do Ameriky vydávali. Když si v roce 1914 mohl dovolit odejít do částečného důchodu, nebylo mu ještě ani čtyřicet let. Ve své komunitě a v kruhu své milující rodiny se Henry těšil velké úctě a finančně byl zabezpečen natolik, že mohl fušovat i do jiných oblastí podnikání – investoval našetřené peníze do nemovitostí. Toho roku vzal celou svou rodinu na dlouhý výlet do Bissingenu v Německu, na návštěvu své matky a dalších příbuzných. Péči o podnik na tu dobu svěřil do rukou příbuzným v Americe. Po návratu se začal poohlížet po nějakém místě mimo město, kde by se dalo trávit léto, a možná si vzpomněl, že Highlands byly to první, co ze své nové vlasti spatřil, a nakonec se tedy rozhodl pro útulný, dvoupokojový bungalov z červeného dřeva ohrazený laťkovým plotem a jen pár kroků od vody.

Psal se rok 1915, byl začátek léta nedlouho poté, co Henry Ederle domek zakoupil. Všechny tři jeho dcery ještě spaly. Henry je vzbudil, dali si vydatnou snídani a pak se společně vydali směrem k pláži. Trudy byla nadšením bez sebe. Když jde s námi i táta, budu moci jít do vody!

Mladá rodinka vypadala na procházce šťastná. Highlands byly sice kdysi obyčejná ospalá rybářská vesnice, jejíž obyvatelé se živili hlavně lovem langust a škeblí na mělčinách u písečné kosy Sandy Hook, ale když sem byla v roce 1892 zavedena železnice, komunita se začala proměňovat. Do New Yorku to najednou bylo, co by kamenem dohodil, a začali sem pravidelně zajíždět Newyorčané, kteří toužili uniknout před vedrem města na klidné pobřeží ovívané chladným vánkem a trochu zvolnit. Z městečka se stalo oblíbené letovisko. V Highlands začaly pravidelně zastavovat parníky, takže třeba takový George McClelland ml., syn generála z občanské války a v době ztroskotání lodi General Slocum starosta New Yorku, mohl v Highlands trávit celé léto a do New Yorku dojíždět. Kolem roku 1910 měly Highlands asi tisíc obyvatel, kteří zde žili celý rok, ale každé léto se jejich počet ztrojnásobil až zčtyřnásobil. Spousta těchto letních rezidentů byli Němci, Švédové a Norové, protože do Highlands to bylo z přistěhovaleckých čtvrtí dolního Manhattanu a Brooklynu blízko.

Henry Ederle šel se svými dcerami na pláž brzy dopoledne, takže všude kolem byl zatím ještě klid. Odpoledne začne atmosféra kolem vody připomínat obecní pouť. I když hlavní třída Bay Avenue nebyla dosud vydlážděná, po obou stranách už stály turistické hotely jako Johnson, Twilight, Highlander a Overlook s prostornými krytými verandami. Hotely a ostatní podniky byly vzájemně propojeny chodníky z dřevěných fošen a Highlands tak na první pohled mnoha návštěvníkům připomínaly pohraniční městečko. Byly tu hospůdky, bistra, cukrárny, sodovkárny, rybárny a kulečníkové herny, z nádraží a z přístaviště Patten Line proudili další a další cestující a všude bylo celý den živo. Po Bay Avenue se valily davy, chodníky byly plné flirtujících mladíků v slamácích a děvčat se slunečníky.

Za teplých dnů, když se slunce propálilo ranní mlhou a oparem, se pláže odpoledne kvapem zaplňovaly. Tragédie Slocumu lidem přece jenom trochu otevřela oči a jít si zaplavat nebo se jen tak cachtat na mělčině se pomalu přestávalo považovat za něco nepřijatelného, zejména pro děti a mladé lidi. V novinách reklama na oblíbenou cereálii hlásala: „Babička se chodila koupat – holky jako Molly chodí plavat.“ V chování i oblékání sice pořád ještě platily viktoriánské mravy, ale na obzoru už se rýsovala změna. Vyrazit si za zábavou? Pro mladé lidi legitimní volnočasová aktivita. Večer se otevíraly tančírny a do ulic zněl jazz a jiné populární žánry. Ve společenských sálech a hotelech se pořádaly tematické večery, na nichž se hrála pouze nebo převážně německá nebo švédská hudba s cílem přivábit nové imigranty. Na nábřeží byly střelnice, kolotoče a herny. Rekreanti, kteří si nemohli dovolit nocleh v hotelu, si stavěli stany na pláži a rozdělávali ohníčky z vyplaveného a vyschlého dřeva. Z lodí na vodě blikala světýlka a na severu zalévala oblohu záře z osvětleného nočního Manhattanu.

Děti Ederleových – až na Trudy – si to v Highlands okamžitě zamilovaly. Byla tam spousta dalších dětí a míst jako stvořených k dobrodružným výpravám. Atrakcí, která se nikdy neomrzela, byl zvedací most v ústí řeky a všechny děti z okolí se navzájem popichovaly a hecovaly, kdo se na něm nechá povozit. Prakticky každá ulice končila přístavním molem a malou pláží, větší pláže byly na Sandy Hooku.

Jenže to byl také důvod, proč měli rodiče o Trudy takový strach. I když přímo v Highlands bývaly u pobřeží vlny zpravidla jen mírné, Sandy Hook vybíhal do otevřeného moře a v ústí řeky býval příboj silnější. Neplavci se mohlo snadno přihodit, že ztratí pevnou půdu pod nohama a voda ho strhne a odnese. Často se stávalo, že během léta takovou nešťastnou náhodou někdo utonul.

Žádná plavecká škola pro děti v Highlands pochopitelně nebyla, protože žádné plavecké školy pro děti neexistovaly v té době nikde. Kluci a děvčata se většinou učili plavat tak, že to jeden předvedl druhému, tajně a často za cenu jistého rizika, nebo vyzkoušenou, osvědčenou a mimořádně nebezpečnou metodou „skoč do vody a plav“, při níž byl každý úspěch vyvažován děsuplným neúspěchem, když se dítě nadechlo vody a mělo z ní pak smrtelný strach do konce života.

Právě proto Henry držel Trudy a dvě své starší dcery za ruce a vedl je k přístavišti lodí Patten Line na konci Bay Avenue. Když máme chatu u vody, musíme mít jistotu, že se žádnému z našich dětí nemůže ve vodě nic stát. Takhle si to rodiče Ederleovi řekli a hned také usoudili, že když už umí plavat obě jejich starší dcery, je nejvyšší čas naučit to i Trudy. Když dorazil otec s třemi holčičkami na místo, na pláži si už hrál houf dětí, brodily se mezi chaluhami vyplavenými mírným příbojem, házely mušličky do vody a cákaly po sobě na mělčině. O kus dál poskakovali ve vodě starší kluci a mládenci a pár se jich předvádělo ve větší hloubce. Plavali legračním bočným způsobem a vytahovali se jeden před druhým. Přímo na molu zevlovalo několik rekreantů, jen tak se dívali na vodu, vychutnávali si daleký výhled a zhluboka dýchali prosolený vzduch. Na soudcích sedělo několik rybářů a beze spěchu nahazovali vlasce do vody. Zkrátka, krásné letní dopoledne.

Henry Ederle si s sebou na molo přinesl něco podobného, jako měli rybáři, ale nebyl to pěkný tenký vlasec, jaký se používá na chytání ryb. Byla to tlustá prádelní šňůra. Zavedl svou nejmladší dceru na břeh, postavil si ji před sebe a omotal jí prádelní šňůru kolem pasu i těla zkušenou rukou řezníka, který strávil léta za řeznickým pultem balením flákot. Trudiny sestry to pozorně sledovaly. Otec dceru svázal tak, aby se mohla hýbat, ale zároveň aby se nemohla zpod šňůry vysmeknout. Jejím starším sestrám řekl, ať zůstanou u ní, a sám se pak vydal po pláži zpátky na molo a s každým krokem šňůru odmotával a uvolňoval, až nakonec stanul na konci mola a mohl se na svou dceru dívat shora.

Tak, teď, Trudy! Vyzval ji, ať jde do vody. Pomalu! Ani ji nemusel moc pobízet. Trudy srdnatě vešla do vody, Helen z jedné a Margaret z druhé strany, a Henry Ederle šel souběžně s ní nahoře po molu a hlídal si prověšenou prádelní šňůru, jako kdyby jeho dcera byla ryba, která se mu chytila na háček, ale on si ji ještě nehodlá přitáhnout.

Držel šňůru pevně v rukou a vybídl svou dceru, ať jde víc do hloubky. Trudy se opatrně odvážila dál od břehu, voda jí sahala čím dál výš, nejdřív ji měla po kolena, potom po pás a nakonec po krk. Sestry i otec ji neustále povzbuzovali a Trudy udělala několik dalších krůčků, musela se postavit na špičky a pak jí najednou zmizelo dno pod nohama.

Vznášela se, byl to zvláštní pocit, pro Trudy úplně nový, ale zároveň nějak podivně povědomý, pocit, který ji donutil nejdřív zatajit dech a pak zapištět potěšením, že se jen tak vznáší ve vodě, má volné paže i nohy a může s nimi hýbat. Sotva vydechla všechen vzduch z plic, přestala ji voda nadnášet. Trudy se začala potápět, s panikou v očích se podívala na svého otce, rozhodila paže a zakuckala se.

Jediným obratným pohybem zatáhl za šňůru, až se napjala, a vytáhl svou dceru nad vodu, přitáhl ji k molu. Trudy se chytila pilířů, srovnala si dech a uklidnila se. Helen a Margaret byly celou dobu s ní, radily jí, co má dělat, a dodávaly jí odvahy. Trudy se pak pilířů zase pustila, mrskala rukama jako její sestry a zamířila do hlubší vody s hlavou zvednutou a ve snaze udržet se nad hladinou kopala nohama jako šílená.

S každým dalším dechem se její strach mírnil, úzkost se vytrácela a přicházela radost a klid. Helen a Meg svou sestru dobrosrdečně popichovaly, jen plav, jde ti to dobře, plav, a sem tam ji nechaly, ať se jich chytne a vydýchá se, podržely ji ve vodě a se smíchem sledovaly, jak celá září štěstím.

Teď se jim Trudy vyrovnala, byla jako ony, mohla dělat to samé, co dělaly i ony.

Během několika minut dočista zapomněla, že má kolem pasu omotanou prádelní šňůru, kterou teď její otec nechal jen tak volně se houpat nad vodou. Potom ji její sestry pustily, potopily se pod vodu a zase se vynořily, aby ji překvapily, a Trudy na chvíli zapomněla úplně na všechno a prostě se jen vznášela, vnímala, jak se jí tělo ve vodě nadnáší a jak jí ho moře jemně omývá a pohupuje jím nahoru a dolů, ale pořád ji drží, objímá ji ze všech stran.

Umím plavat! A pak se její sestry vynořily z vody a znovu se natáhly i pro ni a Trudy je následovala do vln a všechny tři dívenky se smály a chichotaly a nechávaly se vodou nadnášet.

Byla to paráda – Trudy věděla, že odteď už to nikdy nebude jako dřív. Vychutnávala si ten pocit – moře, které bylo dosud zakázaným územím, se jí teď otevřelo jako jiný svět, místo, kde není nic, co by jí bránilo ve výhledu nebo ji mohlo zastavit. Nic kromě ní samotné.

4

Malíř

Trudy nebyla první, kdo podlehl kouzlu moře a plavání.

Na jaře v roce 1832 se jeden bývalý advokát, sedmatřicetiletý muž útlé postavy jménem George Catlin vydal na člunu ze St. Louis po řece Missouri s úmyslem hledat náměty k malování. Urazil asi tři tisíce kilometrů a zastavil na místě, kde je dnes město Bismarck ve státu Severní Dakota. Do Missouri se tam vlévá řeka Knife, která má za sebou necelých dvě stě kilometrů dlouhou, klikatou cestu bujnými lučinami prérií. Catlin se tam spřátelil s dvěma málo známými kmeny původních amerických obyvatel. Jedním z nich byli Mandanové, kmen, který čítal kolem dvou tisíc členů a obýval vesnice kolem soutoku obou řek. Druhým byli spřátelení Hidatsové, menší kmen čítající kolem pěti set indiánů, jejichž vesnice sousedila s vesnicemi Mandanů.

Nebyly to kmeny úplně neznámé. Na průzkumných výpravách je „objevili“ běloši už v roce 1738 a cestovatelé Meriwether Lewis a William Clark s příslušníky těchto kmenů v roce 1804 nějaký čas žili. Ale zatímco ostatní se prostě jen s domorodci setkali, uskutečnili s nimi nějaký směnný obchod nebo si od nich jednoduše vzali, co potřebovali, a šli dál, Catlin u nich v roce 1832 zůstal a studoval jejich život, pořizoval si skici, podle nichž měl v úmyslu později namalovat obrazy, a dělal si podrobné poznámky o všech aspektech jejich života a kultury.

Catlin se mezi Mandany a Hidatsy cítil mnohem lépe, než se kdy cítil v soudní síni nebo v malířském ateliéru, kde mu stáli modelem ti, kteří se od něho nechávali portrétovat. Brali ho jako řemeslníka, třeba jako stavitele lodí, nezajímali se o tvůrčí aspekt jeho umění, šlo jim jen o to dostat od něho produkt, na němž budou vypadat dobře.

Kromě toho tu byli kritikové, nafoukaní akademici, kteří procestovali Evropu, a přestože sami byli Američané, na umělce ze své vlastní země pohlíželi s despektem. Každý obraz, který Catlin kdy namaloval, vždycky zkritizovali, zejména mu vytýkali jeho neschopnost znázornit perspektivu. Kdykoli měl namalovat více než jednu nebo dvě postavy, jinými slovy jakoukoli skupinovou scénu, nebyl s to postihnout relativní rozdíly ve velikosti, které určují na obraze vzdálenost.

Od indiánů žádnou takovou kritiku nikdy neslyšel. Catlin byl pro ně sice exot, ale nikterak ho nesoudili. Zakrátko si zvykli vídat ho, jak sedí na jednom místě a kreslí si náčrtky na arch papíru, tolerovali ho mezi sebou a nechávali ho, ať si dělá, co chce. Nepředstavoval pro ně hrozbu, nic od nich nepožadoval, ať si je tedy pozoruje, jak je mu libo.

Třebaže Catlin občas některé indiány přemluvil, aby mu seděli modelem a on je mohl portrétovat, nebo trávil dlouhé hodiny pozorováním jejich rituálů i úkonů všedního života, někdy si také vyrážel sám a potuloval se po srázech kolem vesnic, odkud mohl sledovat Mandany i Hidatsy zdálky. Neminul skoro jediný den, aby neviděl, jak se domorodci shromažďují na březích řeky Knife, jednak aby se vykoupali, ale také čistě aby se vydováděli nebo si prostě u vody užili.

V západním světě se vědělo, že domorodci v Jižní i Severní Americe, v Polynésii a na Dálném východě umí plavat. Cestovatelé a ti, kteří se do končin obývaných původními obyvateli vydávali za nejrůznějšími cíli, si toho všimli už dávno, a nejen to! Viděli, že „divoši“ plavou lépe než kdokoliv na Západě. Jak si poznamenal jeden kolonizátor ve Virginii: „Nedělají tempa oběma rukama najednou, nýbrž natahují před sebe střídavě nejdřív jednu a pak druhou paži a díky tomu dokážou plavat rychleji a doplavou dál než my.“ Je to s podivem, ale odhlédneme-li od skutečnosti, že ve vyšších společenských kruzích se občas vyskytl odvážlivec, který obezřetně vkročil do vody a osvědčil svou zdatnost tím, že uplaval třeba i dlouhou trasu buď po proudu nějaké řeky, nebo od města k městu podél pobřeží, co nejblíže ke břehu, přičemž plaval způsobem prsa, nikomu na Západě ani nepřišlo na mysl napodobit „divochy“.