A. M.

K. T.

P. S.

P. D.

M. K.

O. N.

V. H.

M. E.

JESTLI VŮBEC
NĚKDY

Alena Mornštajnová

Kateřina Tučková

Petra Soukupová

Petra Dvořáková

Michaela Klevisová

Ondřej Neff

Viktorie Hanišová

Marek Epstein

JESTLI VŮBEC NĚKDY

JESTLI VŮBEC NĚKDY

Copyright © Alena Mornštajnová, Kateřina Tučková, Petra Soukupová, Petra Dvořáková, Michaela Klevisová, Ondřej Neff, 2022, „Marek Epstein“ c/o DILIA, 2022

All rights reserved

Illustrations © Adéla Ťopková, 2022

ISBN 978-80-242-8344-9

Řekla bych, že Anynka
nezajímala vůbec nikoho.

ALENA MORNŠTAJNOVÁ za plotem

Anynka říkala: „Nejradějc mám podzim.“

Vůbec mě nenapadlo zeptat se, proč právě podzim.

Možná to bylo údivem, že Anynka něco řekla. Moc toho nenamluvila.

Možná proto, že jsem se Anynky bála.

Ale nejspíš jsem se nezeptala, protože mě prostě nezajímala. Řekla bych, že Anynka nezajímala vůbec nikoho.

I já mám ze všech ročních období nejraději podzim. Ne ty pošmourné, lezavé dny, kdy chlad zalézá pod kabáty, ale odpoledne se slunečními paprsky, které stále ještě hřejí a prosvětlují řídnoucí koruny stromů. Líbí se mi, když se zvedne vítr, ve větvích zašumí a déšť listů se snese k zemi. Každým dnem je jich víc a víc, barví zem, vysychají a praskají pod podrážkami bot.

Plot zámecké zahrady je z vysokých kovových tyčí. Jsou zakončené ostrými hroty a míří k nebi. Když jsem byla malá, myslela jsem si, že lidé za plotem, kteří na jaře osazují záhony, v létě je plejí a na podzim shrabují listí, jsou zahradníci. Zdálo se mi to logické – k údržbě tak velkého parku je zapotřebí hodně rukou.

Kdo jsou ti lidé v zahradě, mi vysvětlil Tomáš. „Blázni,“ řekl. „Nebezpeční pomatenci. Proto jsou za plotem. Ale stejně občas někdo uteče.“

Tato slova – vyslovená starším bratrem možná bez úmyslu mě vyděsit – stála na počátku několika měsíců temného strachu. Dny, v nichž jsem si vychutnávala každodenní cestu do školy alejí, v níž jsem znala každý strom, se rázem proměnily v děsivou noční můru, před kterou nebylo úniku. Vymýšlela jsem různé záminky, abych mohla zůstat doma, dělala všechno pro to, abych nemusela projít okolo zámku sama, postávala jsem na začátku zahrady a čekala, až někdo půjde stejným směrem, a když nikdo nešel a hrozilo, že se opozdím na vyučování, s hlavou sklopenou a pohledem upřeným k zemi jsem proběhla podél plotu a v zádech jsem cítila pohledy těch, kteří mě jistojistě sledovali z oken, zpoza keřů a skrz mříže, číhali na mě a čekali, až přijde jejich chvíle a oni se na mě budou moct vrhnout.

Tomáš můj strach vycítil a jako správný starší bratr mě v něm radostně utvrzoval. Vyprávěl mi historky o uprchlých chovancích a rozsápaných či ztracených dětech. „Chytají hlavně malé holky a za copy je přivazujou k plotu,“ šeptal mi do ucha a já mu věřila. Zatím jsem neměla důvod nedůvěřovat lidem, protože mě svět ještě nikdy nezradil, a vůbec mě nenapadlo, že by mě záměrně trápil někdo, kdo je mi blízký.

I když jsem o tom v té době vůbec nepřemýšlela, Tomáše jsem měla ráda. Jak moc, jsem si uvědomila, když jsem o něj přišla.

Utrpení skončilo, když mé dětské zoufalství dosáhlo pomyslného vrcholu a rozhodla jsem se maminku požádat, ať mi ustřihne oba dlouhé copy.

„Ani náhodou,“ odsekla, a když jsem se rozvzlykala a svěřila se jí se svými strachy, popadla vařečku a Tomáš dostal nelítostné školení o rodinných vztazích.

I přes veškerá ujištění, že mi nic nehrozí, jsem se ještě pár týdnů cestou do školy pro jistotu držela od plotu co nejdál a copy strkala pod bundu. Ale lidé na zahradě – pokud tam byli – si mě vůbec nevšímali. Oblečení v modrých teplákovkách, jaké jsme i my, žáci základní školy, nosili v hodinách tělesné výchovy, se skláněli nad záhony, za teplých dnů posedávali na lavičkách, někteří pokuřovali a občas mezi sebou prohodili pár slov. Vlastně se moc nelišili od lidí, které jsem potkávala na ulicích.

„Protože ti opravdu nemocní jsou na uzavřených odděleních,“ řekla mi maminka, když jsem se jí se svým pozorováním svěřila. A mamince jsem v tomto směru mohla naprosto důvěřovat, protože tehdy, v říjnu roku 1970, nastoupila do ústavu pro duševně choré, známého ve městě jako zámecký blázinec, coby zdravotní sestra.

Dost lidí se rozhodnutí mé matky vyměnit místo sestry u obvodního doktora za střídání ranních, odpoledních a nočních směn a víkendových dvanáctihodinových služeb divilo, ale já ne. Doktor Trégl, u kterého do té doby pracovala, byl podle mého názoru divný člověk. Z jeho vodnatých očí a vlhkých dlaní, kterými mě pokaždé, když jsem přišla za maminkou do ordinace, hladil po vlasech, jsem měla zvláštní pocit u žaludku. Připadalo mi, že i v léčebně mezi pacienty bude maminka ve větším bezpečí než v ordinaci slizkého doktora.

Ale je vlastně úplně jedno, proč matka změnila místo, důležité je, že to udělala a byla spokojená. A pro mě ústav pro duševně choré přestal být strašidelným zámkem, a stal se místem, kde pracovala moje maminka, díky čemuž jsem občas směla projít hlavní branou a nakouknout za plot léčebny.

Ale pokud jsem nemusela, tak jsem za maminkou nechodila. Vadil mi těžký nemocniční vzduch a nepřítomné pohledy pacientek.

Maminka pracovala na uzavřeném ženském oddělení, což znamenalo, že pacientky byly pod zvýšeným dohledem a bez dozoru nesměly ani na zahradu. Dveře samostatně stojícího pavilonu se zamykaly a návštěvník musel zazvonit na zvonek upevněný vysoko na zdi vedle kovových, na bílo natřených dveří. Vůbec se k historické budově nehodily a zdálky vypadaly jako náplast narychlo přilípnutá na odřenou stěnu. I skřípavý zvuk, se kterým se otevíraly, zněl jako leukoplast pomalu se odlepující od kůže.

To ale nebyl ten důvod, proč jsem do léčebny chodila nerada. Víc mi vadilo očekávání, kdo ty dveře otevře.

Pubertou procházející Tomáš samozřejmě doufal, že se za dveřmi objeví paní Markéta. Pacientky trávily dny poleháváním na postelích ve společných ložnicích, couráním po chodbách nebo posedáváním ve společenské místnosti a i ve dne nosily noční košile či pyžama a přes ně přehozené nemocniční župany. Ale paní Markéta trpěla podivnými občasnými záchvaty, kdy na sobě nesnesla žádné oblečení. Tvrdila, že ji pálí, přiškvařuje se jí k pleti a způsobuje ukrutnou bolest. Rukama si přejížděla po kůži, chvěla se, a rychlými škubavými pohyby ze sebe strhala nejdříve župan, pak zahákla prsty za výstřih plátěné noční košile a se zoufalým křikem ji rozervala. Látku shrnula z ramen, stáhla si ji okolo pasu, rozervanou košili setřásla ke kotníkům a vyskočila z ní, jako kdyby přeskakovala hořící kruh. Pak se opřela o stěnu, těžce oddychovala, paže natahovala k ošetřovatelkám, ukazovala jim neviditelné popáleniny a z očí jí tekly slzy strachu a bolesti.

Sestry už věděly, že je zbytečné snažit se ji přimět, aby se znovu oblékla. Odvedly ji k lékařce a pak čekaly, až zabere zklidňující injekce. Uložit do postele pacientku nemohly, protože dotek s jakoukoliv látkou Markétě působil bolest, a tak ji nechaly nahou potulovat se po oddělení, hlídaly ji a čekaly, až injekce začne působit. A paní Markéta chodila po chodbě, chvění se vytrácelo a děs se měnil v povznesenou náladu. Usmívala se, prozpěvovala si a už po chodbě nepochodovala, ale poskakovala tanečními kroky. Prožívala pocity člověka, který se právě ocitl na okraji smrti a unikl jen o vlásek.

Jednou šel tatínek vyzvednout maminku z práce, sestry ho viděly přicházet a naschvál poslaly otevřít dveře oddělení nahou Markétu. O tatínkových rozpacích se pak ještě dlouho vyprávělo a můj starší bratr od té doby chodil se vzkazy, prádlem či maminčinými zapomenutými věcmi do léčebny mnohem ochotněji, i když, pokud vím, jemu se nahou paní Markétu nikdy zahlédnout nepodařilo.

Obvykle chodila otevírat některá ze sester nebo Anynka.

Anynka… Tak laskavé jméno se k zamračené a zamlklé osobě vůbec nehodilo. Pokaždé když jsem tiskla zvonek u dveří oddělení, doufala jsem, že za dveřmi nebude ta divná ženská, která se na mě dívala, jako kdyby mě chtěla uštknout. Ani na pozdrav nic nezabručela, natož aby odpověděla. Zabouchla za mnou a odpochodovala do přípravny.

Anynka patřila k inventáři oddělení stejně jako plechové šatní skříně na chodbách, postele s kovovým rámem v ložnicích a židle a stolky ve společenské místnosti. Málokterá pacientka zůstala na uzavřeném oddělení déle než několik měsíců, dokonce i paní Markétu časem propustili, i když se na oddělení ještě párkrát vrátila, ale pokud vím, Anynka ústav nikdy neopustila.

Zdála se mi stará. Řídké šedé vlasy nosila vzadu stažené do gumičky, aby jí nepadaly do očí, obličej měla scvrklý jako seschlé jablko, tváře propadlé a rty stále lehce pootevřené, jako kdyby něco chtěla říct, ale nemohla najít slova. Ale oči, ty oči musely být v dobách, kdy tolik neslzely a netížila je vytahaná víčka, moc krásné. Velké a chrpově modré.

I když byla malá a hubená, v dlouhých pažích a téměř mužských rukách s velkými dlaněmi a krátkými prsty měla neuvěřitelnou sílu. Pytle s prádlem, které sestry nosily po jednom, si přivázala na záda po dvou a další várku vzala do náručí a odtáhla do přípravny k žehlicímu prknu. Žehlila noční košile, pyžama, bavlněné župany. Přežehlovala vymandlované povlaky na polštáře a ručníky, žehlila prádlo, které jí zaměstnankyně – nebo většinou jejich manželé, protože pokud si pamatuju, všechno okolo aut bývalo spíš mužskou záležitostí – přiváželi v kufru auta, a pak si je vzorně vyžehlené a naskládané v úhledných komíncích opatrně odváželi domů.

Zatímco ostatní pacientky posedávaly ve společenské místnosti nebo polehávaly na postelích, Anynka žehlila, převlékala postele, vytírala chodby a umývala nádobí. Nebýt županu, který jí sahal až po paty, myslela bych si, že patří k personálu.

Toho září, kdy se nám rozbil kotel na teplou vodu a na opravu jsme museli čekat několik týdnů, jsme se chodili pravidelně koupat k mamince do práce. Chodila jsem tam hrozně nerada, byla jsem dokonce ochotná ohřívat si vodu na koupání ve velkém hrnci, ale maminka mi to nedovolila. Prý bych se opařila a vůbec, bylo by to zbytečné plýtvání plynem v propanbutanové lahvi. „Těch pár kroků do léčebny tě nezabije, stejně to máš při cestě ze školy, tak se přestaň vymlouvat…“

„Nejsem líná,“ namítla jsem, „jen se tam cítím nepříjemně.“

S každou další návštěvou oddělení jsem měla pocit, že se Anynčina zášť vůči mně prohlubuje. Párkrát mě dokonce šťouchla do zad, snad aby mě popohnala.

„Prosím tě,“ odbyla mě maminka, „zítra po škole ať jsi tam.“

A tak jsem dvakrát týdně po vyučování stála před dveřmi uzavřeného oddělení a čekala, kdo otevře. Už podle pomalého pohybu otevírajících se dveří jsem poznala, že na prahu stojí ta zamračená podivínka. I proto mě tolik překvapilo, když jednoho dne otevřela, udělala dva kroky ven, zadívala se do řídnoucích korun stromů v zámeckém parku, usmála se a řekla: „Podzim mám nejradějc.“

A jestli si to pamatuju dobře, říkala to pokaždé, když mi toho podzimu otvírala dveře, a do zad už mě nešťouchala. Cvok, myslela jsem si. Proto je tu přece zavřená, že je cvok.

A pak nám konečně spravili kotel a já už jsem Anynku nikdy neviděla.

* * *

V květnu roku 1987 jsem se vdala a v září se brácha nevrátil ze služební cesty a zůstal v Dánsku. Přesně v tomhle pořadí. Táta se na něj hrozně naštval a maminka se zhroutila. Vzala jsem si dovolenou a rozjela se na pár dní domů dělat mamince společnost. Chodily jsme spolu na dlouhé procházky po městě a povídaly si o tom, co bylo. Na to, co bude, jsme myslet nechtěly. A tehdy jsem se zeptala na Anynku.

„Co ta maličká pacientka, která pořád žehlila, Anynka jste jí myslím říkali?“

„Co by s ní mělo být? Umřela.“

„A kdy?“

„Nevím přesně. Loni nebo předloni.“

„To dožila v ústavu?“

„Kde jinde?“

„No, mohla se vyléčit a být propuštěná domů.“

„Ta žádný domov neměla.“

„Co jí vlastně bylo?“

„Nic jí nebylo.“

„Tak proč žila v blázinci?“

„A kam měla podle tebe jít?“

Odpovídala mi otráveně a skoro útočně. Na takový tón jsem od ní nebyla zvyklá.

Chvíli jsme šly mlčky. Pak, jako kdyby si uvědomila, že na mě byla bezdůvodně nepříjemná, řekla: „Pocházela z nějakého hospodářství v pohraničí.“

„Takže měla příbuzné,“ řekla jsem vítězně.

Zavrtěla hlavou. „Otec odmítl v padesátých letech vstoupit do družstva, ale pak nestačil plnit předepsané odvody, tak ho odsoudili k několika měsícům práce v dolech. Měl tam úraz nebo onemocněl, nevím už přesně, ale i když se vrátil, většina práce zůstala na mladých. Tedy na Anynce a jejích starších sourozencích. Pokud si dobře pamatuju, měla dva bratry, oba byli o dost starší než ona. Říkala, že je takový výškrabek.“

„Na mladých? Byla přece stará.“

Maminka se zasmála. „Tehdy byla mladá. A asi vždycky vypadala starší, než ve skutečnosti byla, protože byla sedřená. Navíc jsi byla ještě dítě, když ses s ní potkávala, a dětem se všichni dospělí zdají staří.“

Zastavila jsem se. „Bála jsem se jí.“

Překvapeně se na mě podívala. „Vždyť byla hodná.“

„Neměla mě ráda. Párkrát mě i šťouchla do zad, říkala jsem ti to přece.“

„Asi ti záviděla hezké dětství. Chodila jsi do školy, měla jsi pohodlný život, a ona znala jen dřinu.“

„Snad taky chodila do školy, ne?“

„Počítat tedy uměla skvěle,“ zasmála se. „Cíchy a polštáře měla přepočítané natotata. A číst taky uměla. Když se vyvěsil jídelní lístek na další týden, byla u něj první. Milovala nudle s mákem. Říkala, že to bylo jejich nedělní jídlo.“

„To měla divné chutě.“

„Doma na tom byli dost špatně. Vykládala nám, že často měli jen brambory nebo chleba. Ty odvody je mučily.“

„Měli jít do družstva, nemuseli by se tak plahočit.“

„To říkala taky. Ale hospodářství její nebylo a rodiče a potom sourozenci se nechtěli polí vzdát. Tak dřeli a Anynka s nimi. Bratři se nikdy neoženili a Anynka jim dělala hospodyni, a když umřeli, zůstala na všechnu práci sama, odvody státu už vůbec nezvládala, a tak jí hospodářství zabavil stát a ji šoupli k nám.“

„Do blázince? Zdravou ženskou šoupli do blázince? Na uzavřené oddělení?“

„Měli ji nechat na ulici?“ maminka se na mě překvapeně podívala.

„Především jí měli nechat na hospodářství, nebo jí za něj dát peníze, aby si pořídila bydlení.“

„Prosím tě, co by si sama počala?“

„To, co spousta jiných lidí, kteří žijí sami.“

„Byla u nás spokojená. Měla vidět, jak byla vděčná za každé jídlo, za teplou postel. To doma neměla.“ Podívala se na mě téměř vítězným pohledem.

„Neměla za co být vděčná. Stát ji oškubal o všechno. Proč vůbec byla na uzavřeném oddělení? Proč ji nedali mezi lehčí pacienty, kteří můžou aspoň na procházky do parku? Nebyla přece nebezpečná sobě ani ostatním.“

Maminka pokrčila rameny. „Zpočátku asi aby nikomu nevykládala, jak se k nám dostala. A pak si tady zvykla.“

Nebo si personál zvykl na ni. Sestrám určitě vyhovovalo, že dělá spoustu práce za ně a ještě jim vypomáhá s prádlem. Ale to jsem nahlas neřekla. Ani jsem nemusela.

„Nedívej se tak na mě. Já ji do blázince nezavřela. A nemysli si, že jsme ji do práce nutili. Byla zvyklá pořád něco dělat a dělala to ráda.“ Podrážděně přidala do kroku.

Jasně, pomyslela jsem si. Jinak by se mezi těmi blázny sama zbláznila.

Mlčky jsme došly na konec aleje. Vzduch voněl přicházejícím podzimem, ale listy na stromech byly ještě zelené. „Měla ráda podzim, jako já,“ řekla jsem smířlivě a zastavila jsem se.

Za plotem ústavu lidé v modrých teplákovkách zametali dlážděné cestičky, hrabali trávníky a posedávali na lavičkách.

Opřela jsem čelo o studenou kovovou tyč. Všichni žijeme za plotem, řekla jsem si v duchu, a děláme spoustu věcí, které vlastně ani dělat nechceme, protože máme strach, aby náš život nebyl ještě horší.

„Myslíš, že Tomáše ještě někdy uvidíme?“ zeptala se maminka.

Vzala jsem ji za ruku.

Ulice se plnily lidmi vracejícími se z práce.

Koruny lip v aleji šuměly a první listy stromů poletovaly vzduchem a dopadaly na obě strany plotu. Jen oblaka putovala volně oblohou a nemohly je zastavit žádné ploty ani hranice.

Na konec světa se
posily nepřidělovaly.

KATEŘINA TUČKOVÁ modlitba za anušku

(1950)

Do toho místa vede jediná cesta. Plazí se pod příkrými svahy Rychlebských hor, mezi strmými vyklestěnými pasekami a zvlněnými poli, kterým se ještě nedávno říkávalo Silberfelde, až se pod posledním hřebenem masivu stáčí k polské nížině. Ta cesta jí však neběží vstříc. Ještě před hranicí končí smyčkou, která se obtáčí kolem několika domků roztroušených v okolí rozpadajícího se kláštera a zámku. Ta cesta je jako oprátka kolem poslední moravské vsi, kterou ze tří stran svírají hranice a jediný přístup k ní tísní hora. Sem, do místa, které živoří zasuté a smáčknuté za obzor, nikdo nemíří.

A stejně se po té cestě do Bílé Vody na sklonku září roku padesát táhl vůz za vozem. Byly to autobusy se širokou maskou a zakrytými okny, několikrát tudy projela i nákladní auta s nábytkem.

Když zaslechli zvuk motoru, seběhli se Kardachovi, kteří teď bydleli na samotě na okraji Stříbrných polí, u plotu zahrádky, a shlíželi na úzkou silnici vinoucí se pod jejich domem. Za čtyři roky, co tu žili, už pár náklaďáků s nábytkem zahlédli. Častěji ale viděli jen dvojici s naditými ruksaky na zádech. Na co s sebou taky tahat staré věci. V chalupách, které se tu přidělovaly, bylo všechno. Nábytek, nářadí, cíchy i ubrusy, dokonce i nádobí v kredenci. Stačilo zamést, zatopit, nanosit vodu a mohlo se začít hospodařit.

Jenže kde by měli začít hospodařit ti, co sem svážely ty autobusy? Bílá Voda sice zůstávala poloprázdná, ale ne všechny domy byly určené k novému osídlení. Samoty u polského lesa měly být strženy, v řadě větších stavení blíž k návsi byl ustájen dobytek. Našly by se ještě dvě, možná tři chalupy, které by mohli nově příchozí dostat, ale ani všechny dohromady by nepojaly jediný z těch autobusů, co Kardachovým projížděl pod okny.

„O co tady sakra jde!?“ mumlal si pro sebe Kardach, když ho zvuk motorů vyháněl z chalupy druhý i třetí den. A jeho zvědavost narůstala, když se autobusy navíc vracely prázdné. Nakonec to už nevydržel a navečer odešel do vesnice. Čtyři kilometry tam a čtyři zpátky, když hospoda zavře v deset, bude do půlnoci zase doma, myslela si Kardachová a nervózně sledovala kuchyňské hodiny.

* * *

Ve vesnici se nezměnilo nic. Žádní cizí lidé, ani v hospodě nebyl nikdo neznámý. Asi už je vezli do léčebny, pomyslel si Kardach. Jedině zámek, kde měla být každým dnem zřízena psychiatrická léčebna, ty lidi z autobusů mohl pojmout. „Tolik magorů na jednom místě,“ říkal si nevěřícně. Ale pak se z kostela, který stál přilepený k rozpadající se klášterní zdi, ozval zvon. Zvonit klekání slyšel bělovodské zvony ten večer poprvé.