Antje Herdenová

Barvínkovi

Poklad, který

přišel poštou

Ilustrovala
Florentine Prechtelová

WIR BUDDENBERGS: DER SCHATZ, DER MIT DER POST KAM

Originally published as Wir Buddenbergs: Der Schatz, der mit der Post kam

Copyright © 2018 Fischer Kinder- und Jugendbuchverlag GmbH,
Frankfurt am Main

Lic.: Agentur Dr. Ivana Beil, Schollstr. 1, D - 69469 Weinheim

All rights reserved.

Translation © Vendula Haltufová, 2022

ISBN 978-80-242-8362-3

Dort

Tenhle příběh začal dnem, kdy nám přišel prastarý dopis z Londýna. Zpočátku jsme o něm ale neměli ani ponětí, protože ho můj starší brácha Jonáš omylem vyhodil do kontejneru na papír. Ještě jsme nevěděli, že ten dopis je absolutní senzace a že je klíčem k opravdickému pokladu. Takže jsme ten den vůbec netušili, jaké šíleně napínavé a naprosto nevšední dobrodružství nás čeká.

Mimochodem, my jsme Barvínkovi, celkem nevšední rodina. Dobrodružství si u nás takříkajíc podávají kliku a naše rodina se řítí z jednoho do druhého. Tentokrát se však nestačila divit i mamka.

Mamku jen tak něco nerozhodí, má na to totiž vážně skvělý trik. Vždycky říká, že ať už se stane cokoli, tak se to zkrátka mělo stát. A to i když věci plánovala úplně jinak.

Jako první prokoukl mamčin trik Jonáš. Není divu, když je z nás čtyř dětí nejstarší. Už mu bylo sedmnáct. Ale já už se taky nenechám tak lehce obalamutit. Jenže mně to mamčino překrucování vůbec nevadí, naopak, líbí se mi. Za všech okolností se totiž snaží vidět ve všem to nejlepší. A to je přece bezva, ne?

Moji bráškové, dvojčata Leo a Lukáš, jsou ještě malí a zatím si té finty samozřejmě nevšimli. A můj děda, kterému všichni říkáme „dědulo“, to radši nekomentuje a jen si vždycky něco bručí pod vousy. Akorát se kvůli tomu s mamkou občas trochu hádají, když si myslí, že je neslyšíme. Děda má totiž rád všechno pod kontrolou a drží se svých plánů. Ale co bychom to byli za rodinu, kdybychom se tak trochu nehašteřili.

Jmenuju se Mia a je mi devět. A abych neměla z té naší povedené rodinky v hlavě galimatyáš, kreslím si mapky. Ono totiž není snadné všemu v životě porozumět. Díky mapkám se můžete snáz zorientovat, teda aspoň mně v tom pomáhají. Kreslím si je do skicáku, a protože takový skicák s mapkami je vlastně atlas, říkám svému skicáku Atlas života.

Jonášovi zase pomáhají divadelní hry. Každý den si je čte nebo přehrává. Někdy hraje dokonce i na jevišti. Vysvětlil mi, že divadelní hry jsou poetické návody, jak žít. Já si ale myslím, že ve skutečnosti divadelní hry Jonášovi nahrazují kamarády. Protože opravdických kamarádů Jonáš moc nemá.

Ale zato má nás. Mamku, dědu, Lea, Lukáše a mě. Vlastně i svého taťku, Námořníka. A to už je co říct.

Přestože naprosto přesně vím, kdy nám ten prastarý dopis přistál ve schránce, začnu své vyprávění o den dřív. Mít přehled se vždycky hodí. Takže úplně na počátku všeho stála mamka na židli.

V rukou svírala velikánský igelitový sáček se šlehačkovým krémem obarveným nazeleno a kymácela se ze strany na stranu jako loď. Námořník sice tvrdí, že plachetnice se nemůžou převrhnout, ale mamka není člun.

„Dávej pozor!“ křiknu.

„Bacha na dort!“ zařve Jonáš.

Ale to už se mamka kácela ze židle a vzápětí se rozplácla na podlaze. Sáček se šlehačkovým krémem vybouchl. Na chvilinku zavládlo hrobové ticho. Vykuleně jsem na mamku zírala. Její jindy hnědé vlasy zmizely pod zelenou hmotou, která se rozprskla úplně všude. Zdobila mamčinu překvapenou tvář i tričko, podlahu, kuchyňské skříňky a židle.

„Auvajs! Můj zadek!“ sténala mamka.

Zaslechla jsem, jak Jonáš vedle mě potlačuje smích. V žádném případě se na něj teď nesmím podívat, jinak bych se určitě rozchechtala. A to by nebylo fér. Mamka sice vypadala dost legračně, jenže co když si ublížila.

Naštěstí se jí ale nic nestalo, protože zničehonic vybuchla smíchy. S úlevou jsme se k ní s Jonášem připojili.

Mamka si olízla zeleně kropenaté rty. „Hmm, dobrota,“ pochvalovala si.

Smáli jsme se jako blázni, mamce dokonce tekly slzy.

„Ha! Štěstí, že jsem přistála zrovna tady!“ přerušila náhle všeobecné veselí a setřela si slzy smíchu. „Koukejte, koho jsem tu našla!“

Mamka zalezla pod starožitnou kredenc a já napětím zalapala po dechu. Už dávno jsem měla podezření, že tam dole cosi přebývá. Čas od času tam totiž něco prapodivně šramotilo.

Když se mamka zase vysoukala ven, zelené cákance na tričku měla celé rozpatlané a poseté drobečky a ve vlasech měla pavučiny prachu. Ale mamka si z toho nic nedělala, protože ze své výpravy se opravdu nevracela sama. Vítězoslavně zvedla ruku. To, co v ní držela, vypadalo jako hodně stará žínka.

„Muchláček!“ vykřikla jsem překvapeně.

Muchláček je užmoulaný kus látky s uzlem uprostřed. Ještě před dvěma měsíci to byl Leův největší miláček. Leo má samozřejmě nejradši nás, svoji rodinu, ale na světě je tolik dalších věcí, které bráškovi přirostly k srdci a se kterými si tajně šušká. Například jeho bačkůrky se zaječími oušky, pichlavý kaktus na parapetu nebo mamčin obnošený přívěsek na klíče, který vypadá jako prťavý mimozemšťan hrající všemi barvami. Ze všech těch mazlíčků měl Leo nejradši právě Muchláčka. Jenže pak ho ztratil. Převrátili jsme celou vilu vzhůru nohama, abychom ho našli, hledali jsme jako pominutí. Leo byl příšerně smutný, bylo to k uzoufání. Nakreslila jsem speciální plánek domu, kde nechyběl žádný kus nábytku, nevynechala jsem jediné zákoutí. Odškrtávala jsem si každé místo, které jsme důkladně prohledali. Po sedmi dnech bezúspěšného pátrání děda prohlásil, že Muchláček nejspíš odešel jinam, kde ho někdo potřebuje mnohem víc než Leo. Všichni jsme Lea strašně chválili, že se o Muchláčka podělí s jiným malým nešťastníkem, a Leo statečně přikyvoval, přestože se mu z očí řinuly slzy. Naštěstí už po týdnu začal zase klidně usínat. O to se dost zasloužil Lukáš, který se na noc prostě přestěhoval k bráškovi do postýlky. A taky Plandáček, Leův nový střapatý usínáček, kterého mamka vykouzlila ze zbytků látky.

Takže teď se Muchláček vrátil. Pod mohutnou kredencí očividně nikdo nehledal, rozhodně ne v tom nejzazším a nejtemnějším koutě, odkud se v noci občas ozývalo to prapodivné šramocení. Možná právě proto se tam nikdo neodvážil.

„Další narozeninový host,“ prohlásila jsem.

„Není to paráda?“ radovala se mamka.

Byla jsem vážně zvědavá, co na ten objev řeknou Leo s Plandáčkem.

Mamka vstala ze země, umyla si ruce, oklepala z Muchláčka prach a opatrně ho usadila na horní polici. Potom naplnila další pytlík šlehačkovým krémem, obarveným tentokrát namodro.

„Ještě štěstí, že jsem udělala dvojitou dávku,“ zamumlala mamka spokojeně.

S Jonášem jsme na sebe mrkli. Bylo nám jasné, proč mamka připravila tolik krému – na první dávku totiž omylem použila špatnou barvu. Moji malí bráškové mají nejradši zelenou, takže se mamka se zeleným krémem sotva dělala jen proto, aby ho pak rozprskla po celé kuchyni. Nemohla tušit, že nakonec upotřebí i ten modrý.

„Jednou je nikdy, ale dvakrát je zvyk,“ prohlásila mamka, odstřihla z pytlíku jeden růžek a znovu vylezla na židli.

„Jonáši, budeš mě jistit, a ty, Mio, broučku, budeš pro jistotu držet židli.“

A přesně tak jsme to udělali.

Jonáš, který je sice o hlavu větší než mamka, ale příšerně škrábe, podpíral mamku, a já jsem rukama objímala nohy židle, aby se zas nepřevrhla. Mamka stlačila šlehačkový krém do rohu pytlíku, naklonila se nad dort a začala psát šlehačkovým krasopisem. Přitom vystrčila špičku jazyka mezi zuby. To jsem zespodu samozřejmě nemohla vidět, ale bylo mi jasné, že to dělá, protože to dělá vždycky. Když se mamka soustředí, tváří se strašně legračně.

Spolu s mamkou zpozorněla celá kuchyň – skříňky, hrnce a příbory v šuplících, šálky, talířky, misky, vařečky, nože, stará trouba i jídelní stůl s židlemi kolem něj, to všechno jako by zatajilo dech, protože na okamžik zavládlo posvátné ticho. Dokonce i lednice přestala hučet. Však taky kuchyň dobrou půlku noci přihlížela, jak mamka peče největší narozeninový dort na světě a jak jsme se k ní s Jonášem před půlhodinou přidali, abychom jí pomohli s výzdobou. Takže teď byla celá místnost prosycena očekáváním, že všechno dobře dopadne a že jsme se nesnažili nadarmo.

„Tak, hotovo!“ zvolala mamka konečně.

Jonáš, já i všechno kolem vydechlo úlevou.

Na dortu se skvěl nápis:

Všechno nejlepší k narozeninám!

Leo a Lukáš slaví 6 let!

Juchů!

Nebyl to sice největší dort na světě, ale rozhodně se vyrovnal mlýnskému kameni vystavenému před zdejším muzeem. První řádek zářil zeleně, zbytek modře.

„Nádhera!“ konstatovala mamka. „Dvoubarevně je to mnohem hezčí.“

Roztrhli jsme sáčky s čokoládovými hoblinkami a gumovými medvídky a posypali jimi všechna bílá místa. Nakonec jsme dort prošpikovali čokoládovým mikádem. Vypadal úžasně!

Vtom se na schodech ozvalo cupitání dvou párů bosých nožek.

„Bacha! Už běží!“ sykl Jonáš.

„Ajéje,“ špitla jsem zděšeně.

„To ne! Zavřete dveře!“ nařídila mamka tlumeně.

Pozdě. Rychle jsme skočili před dort. Vzápětí se ve dveřích objevili Leo s Lukášem a vytřeštili oči.

„Jak to tady vypadá?“ zeptal se plačtivě Leo a tiskl si Plandáčka na tvář. „Vždyť máme nazoreniny!“

Když je Leo rozrušený, občas zpřehází písmenka. Proto mamka rozhodla, že Leo půjde do školy o rok později. Lukáš by klidně jít mohl, ale ty dva by od sebe nikdo neodloučil, i kdyby se snažil sebevíc. Takže Lukáš se začal učit psát a počítat doma s mamkou a dál chodil s Leem do školky. „Stejně je to takhle pohodlnější,“ prohlásila mamka.

Lukáš klouzal pohledem po zaneřáděné kuchyni, přes moře upatlaných mís, kvedlaček a lžiček k prázdným sáčkům od mouky, vymačkaným citronům a skořápkám od vajec pokropeným zeleným šlehačkovým krémem. Dortu za našimi zády si naštěstí nevšiml. Chtěli jsme brášky totiž překvapit. Když jsem ale viděla, jak nešťastně se dvojčata tváří, málem jsem ukročila stranou. Jako by to Jonáš tušil, rychle mě chytil za ruku.

„O narozeninách tu mají viset girlandy a hořet svíčky. Pro každého šest, abychom je mohli sfouknout,“ vypočítával Lukáš. „Všichni mají sedět u stolu a zpívat „hodně štěstí“. Taky chybí ubrus, konfety a teplé kakao. A největší dort na světě.“

„Hej, broučci, přesně takhle to taky bude,“ chlácholil je Jonáš.

„Jen jsme to ještě všechno nestihli,“ dodala jsem.

„Vždyť jste ani nezačali! A našim nazoreninám je už sedum hodin!“ zoufal si Leo.

„Co se to tu děje?“ zabručel znenadání čísi hluboký hlas.

Ke dveřím se došoural děda v pantoflích a županu.

„Děda si neoblékl slavnostní oblek s motýlkem jako tenkrát, když měla narozky Mia, mamka má přihlouplý účes a divné tričko a Mia s Jonášem jsou ještě v pyžamu,“ nadával Lukáš.

„Proč bych měl mít motýlka v šest ráno?“ nechápal děda. „A proč tady děláte v tuhle hodinu takový kravál?“

„Kolik je hodin?“ zeptal se Leo zděšeně.

„Pořád ještě šest,“ broukl děda.

Lukáš mrknul na svoje barevné hodinky. „Ale tady je už sedm,“ bránil se.

„Vždyť se nic nestalo,“ ozvala se mamka. „Podívejte, za chvilku jsme hotovi. Jen jsme to tu tentokrát vyzdobili trochu jinak. Zeleným šlehačkovým krémem.“

„Jako na olízání?“ zeptal se Lukáš nedůvěřivě.

„No jasně,“ přikývla mamka, prstem nabrala ze židle silnou vrstvu krému a lízla si. „Zkuste to. Je to mňamka.“

Leo s Lukášem opatrně docupitali ke stolu a začali z něj olizovat zelené cukrové cákance.

„Hmm, je to fakt dobrota,“ pochvaloval si Leo.

S Jonášem jsme se na sebe usmáli. Naši malí bráškové si pořád ještě nevšimli dortu.

Ale to už mamka zvolala: „Tadááá!“ a my jsme ustoupili stranou. Dvojčata nadšeně vypískla.

„Suprturbofantastogantický!“ zahulákali sborově.

To je jejich nové nejoblíbenější slovo. Podobné zkomoleniny vymýšlí Lukáš a pak je s Leem nacvičuje tak dlouho, až je oba dokonale umí. Mamka o dvojčatech říká, že Leo je jejich srdce a Lukáš rozum. Musí to být krása, když jsou dva takhle propojení.

Jonáš, mamka a já jsme spustili narozeninovou píseň a děda dovolil nejdřív Leovi a pak Lukášovi, aby sfoukli plamínek na jeho zapalovači. Když jsme dozpívali poslední sloku, dvojčata zatleskala a zářila jako vánoční stromeček.