Obsah

Poznámka k anglosaským jménům

Slovníček

Příběh začíná

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

Poznámka autorky

Přeložila Eva Křístková

Originally published in the English language by HarperCollins Publishers Ltd

under the title The Dream Weavers © Barbara Erskine 2021

Translation © Eva Křístková, 2022

ISBN 978-80-249-4917-8

Pro Sue,

vědmu a léčitelku

Poznámka k anglosaským jménům:

Z původního anglosaského pravopisu, který obsahoval písmena nám dnes již neznámá, bývají jména přepisována tolika různými způsoby, že jich existuje snad tolik podob, kolik je autorů, kteří píší o jejich nositelích. Vybrala jsem ty, jež osobně pokládám za nejjednodušší.

Hlavní anglosaské postavy v této knize:

Offa, král Mercie v letech 757–796

Cynefryth, Offova manželka, královna Mercie

Offovy dcery:

Ethelfled, v mém příběhu ta nejstarší

Alfrida, prostřední dcera

Eadburh (čti Edber), nejmladší dcera

Další historické postavy v mém příběhu:

Karel, král Franků, jehož papež v roce 800 korunoval císařem. Obecně je znám jako Karel Veliký neboli Charlemagne

Beorhtric, král Wessexu v letech 786–802

Ethelbert, král Východní Anglie, doložen v roce 794

Nesta, bylinářka, fiktivní postava

Elisedd (čti Elízed), princ, syn krále Powysu, je rovněž fiktivní postava. Zde je líčen jako nejmladší potomek skutečného krále Powysu Cadella ap Brochfaela (asi 773–808)

Offa měl i syna a dědice jménem Ecfrith (zemřel roku 796), který je v příběhu pouze letmo zmíněn. Několik pramenů uvádí, že Offa měl i čtvrtou dceru Ethelburh. O té však existuje jen velmi málo zmínek a některé prameny dokonce naznačují, že může jít o záměnu s jinou ženou téhož jména, která se v této době stala abatyší. Do svého příběhu jsem ji tedy nezahrnula.

Více o skutečných historických dějích v pozadí tohoto příběhu viz v autorčině poznámce na konci knihy.

Slovníček

Abad - velšský výraz pro opata

Calan Mai - velšský výraz pro májový den

Cariad - velšsky miláček, drahoušek

Clas - raná velšská mnišská komunita

Hafod - velšský výraz pro přístřešek na letních pastvinách

Praefectus - latinský termín, který používal historik Beda pro označení théna či knížete, nejmocnějšího muže po králi

Scop - staroanglický výraz pro básníka neboli barda

Thén - vznešený vazal anglosaského krále

Teulu - velšská královská nebo knížecí domácnost či dvůr (doslova rodina)

Tylwyth teg - velšské pohádkové bytosti

Tywysog - velšský výraz pro prince

Witan - rada anglosaských králů

Příběh začíná

„Elisi!“

Byla tu zas. Zpropadená ženská! Volala. Bez ustání volala.

Simon Armstrong s povzdechem zaklapl kryt notebooku a vstal. Nit myšlenek se mu zpřetrhala. Přešel místností a otevřel domovní dveře. Nečekal, že ji tam uvidí. Zatím ji ani letmo nezahlédl, ale nedalo mu to a musel to zkoušet. Když ji zaslechl poprvé, myslel, že někdo venku ve tmě volá na psa, ale čím pozorněji tomu volání naslouchal, tím beznadějněji a zoufaleji mu znělo. Těžko mohl jen tak sedět a dělat, že je neslyší.

Osamělý prázdninový domek stál na úbočí vysokého horského hřebene na pomezí Anglie a Walesu, poblíž částečně zarostlého příkopu – jediného pozůstatku slavného Offova valu, který se v těchto končinách dochoval. Stavení bylo malé a malebné, zbudované z místního kamene, s růžemi pnoucími se po pergole kolem vchodu a vybavené všemi myslitelnými vymoženostmi moderní doby – vším, v co doufal, že tam najde, když si ten domek přes internet pronajímal. Obrovský a bytelný, byť poněkud křivý kamenný komín, malá okna v průčelí – dvě v přízemí a dvě v podkroví – a modře natřené dveře s dřevěnou lomenou stříškou, to vše mu dodávalo vzezření pohádkového domečku z dětských knížek. Vpředu se nacházela dlážděná teráska z nerovných placáků, ohraničená nízkou kamennou zídkou, za kterou vedla pěšina k jednomu z nejúchvatnějších výhledů v Británii. Přehlédl odtud snad celý střední Wales včetně oblých vrchů Radnorského hvozdu, výrazné kontury Brecon Beacons i Černých hor a za zády, na anglické straně hranice, útěšně zvlněné Malvernské vrchy. Na východ od nich dohlédl až ke Shropshireským kopcům.

Po Elisovi, ať to byl kdokoli či cokoli, však nikde ani stopy.

Simon se vrátil dovnitř, zavřel za sebou a se zachvěním přešel ke krbu. Sehnul se, škrtl zápalkou, přiložil plamínek k podpalovači a poté zůstal chvíli stát a zamyšleně pozoroval, jak se oheň rozbíhá po suchých větvičkách. Ucítil teplo. Venku bylo jaro v rozpuku, nejkrásnější období roku. Přes den sice bývalo teplo, ale v noci se na krajinu snášel chlad, jenž nenechával nikoho na pochybách, že domek na tomto divokém, odlehlém místě stojí ve výšce přes tři sta metrů nad mořem. Jen tohle však Simona nerozechvívalo.

Majitelce domu Christine dal jasně na srozuměnou, že sem přijel hledat klid a samotu, jež potřeboval k dokončení své knihy. Věděl, že mu nad hlavou visí termín jejího odevzdání, ale od prvního dne, kdy sem dorazil, otevřel notebook a začal shodou okolností pracovat na kapitole o Offově valu, stále slýchal ten volající hlas.

Té noci ho uslyšel zas. S leknutím se probudil, jen aby si uvědomil, jak je ten hlas venku blízko a jak je dům bezútěšně prázdný. Posadil se a rozhlédl se po ztemnělé ložnici, když vtom ta žena zabušila na domovní dveře. Hořce štkala.

Rozsvítil, seběhl po schodech do přízemí a otevřel. Nikdo tam. Vyšel na terasu a zavolal do studené mlhy. Snažil se ji zahlédnout, ale po nikom nikde ani památky, jen prázdné, líně se převalující bílo.

Počkal do rána a pak zavolal majitelce. Nešlo mu jen o fyzický chlad toho místa. Problém tkvěl v tom, že ten chlad mu pronikal až do morku kostí a skrze ně do hlubin duše. Tohle musí vyřešit.

1

Bea si se Simonem domluvila schůzku v jedné z oblíbených kavárniček v Kostelní ulici, takřka ve stínu katedrály a za rohem od svého domu. Nikdy dřív se nesetkali, ale ona si ho hned všimla, když uviděla, jak se ve dveřích váhavě rozhlíží. Přehlédl ji a pátral zrakem dál, ale pak se k ní vrátil. Zajímalo by ji, jak si ji asi představoval. Osoba, kterou teď viděl, byla žena s vlnitými, středně hnědými vlasy, nenalíčená, ale nepopiratelně přitažlivá, s čistou pletí a velkýma šedomodrýma očima. Zamávala mu a on kývl a vydal se mezi stoly k ní.

Tak trochu čekala, že bude na rozpacích. To lidé obvykle bývají, mají-li mluvit o nadpřirozených jevech: tváří se většinou zaraženě, odmítavě, nebo dokonce vyděšeně, ale on vypadal úplně normálně, takřka vesele rezignovaně.

„Paní Dallowayová?“

„Beatrice, prosím. Nebo ještě líp Bea.“

Usmál se. „Já jsem Simon.“

Servírka jim přinesla kávu a Bea si ho mezitím po očku prohlížela. Byl vysoký – když přecházel místností, musel chvílemi pod nízkými stropními trámy sklonit hlavu –, měl zdravou, větrem a dešti ošlehanou pleť, pevné tvídové sako, rozevláté světlé vlasy a oříškově hnědé oči. Kdyby nevěděla, o koho jde, měla by ho možná za místního farmáře, rozhodně ne za londýnského akademika, o jakém mluvila Chris. Neurčitého věku. Pravděpodobně stejně starý jako ona.

„Předpokládám, že vám Christine objasnila, jaký mám problém,“ začal, jen co servírka odešla. „Když jsem si od ní ten domek pronajímal, o žádném duchovi se nezmiňovala.“

Bea se zamračila. „Abych pravdu řekla, myslím, že vůbec netušila, že tam nějaký je.“

Christine, jedna z Beiných nejlepších a nejvěrnějších kamarádek, před několika lety koupila malé zchátralé stavení a s pomocí svého muže Raye ho zrekonstruovala do podoby nejdokonalejšího útočiště pod sluncem.

„O jejích nájemnících jsem toho za pár posledních let vyslechla už hodně, a tak vím, že pokud jim kdy na tomhle místě, jednom z nejkrásnějších prázdninových domů v Anglii, vůbec něco vadilo, pak to žádný duch rozhodně nebyl. Tak proč myslíte, že tam je?“

Postrčil k ní malý džbánek s mlékem. „To si nemyslím já. S tím nápadem přišla ona.“ Zničehonic se usmál a ten úsměv jeho dosud vážnou tvář celou rozjasnil. „Když nenašla žádné jiné logické vysvětlení, odkud se tam bere ten hlas, který slýchám, nic jiného ji nenapadlo. A jako dokonalá paní domácí hned věděla, na koho se obrátit. Nemohl jsem ji přece urazit a říct jí, že to je dost bláznivý nápad. Předpokládám, že ten dům znáte, že?“

Bea přikývla. „Už jsem tam párkrát byla.“ Snažila se nedat najevo vzrušení, které se jí zmocňovalo. Ta věc ji zaujala.

„A nikdy jste necítila, že je něco v nepořádku, když jste tam byla?“

„Ne. Ale to bych nutně nemusela. Žádný problém jsem totiž nečekala.“ Na okamžik se zamyslela. „Nevím, jestli něco víte o mé trochu neobvyklé práci, Simone, ale Chris vám už možná cosi naznačila, protože jinak byste tu nebyl. Nechodím po městě a nevidím přízraky, kam se podívám, ani nevídám všechny ty zvláštní bytosti z jiného světa. A nevymítám zlé duchy. Na to máme při místní katedrále velice schopný tým, který by vám mohl pomoci, pokud byste to potřeboval. Anebo kousek za Hayem žije v Černých horách jeden druid, který vám může poskytnout stejně dobrou sužbu, kdybyste se chtěl vydat touto cestou. Před pár lety jsem s ním spolupracovala. Sama působím jako léčitelka na volné noze.“

Na okamžik se zdálo, že ho to zarazilo. „Co tedy přesně děláte?“ zeptal se nakonec.

Náznak pobavené skepse v jeho tónu ji lehce zmátl. Zhluboka se nadechla ve snaze udržet na uzdě nadšení pro věc. „Zabývám se situacemi, které ostatní lidé považují za tak trochu děsivé. Zkoumám nejtemnější kouty starých domů, náhlé bouchání dveří, vrzání prken, stíny vrhané na zdi čímsi neviditelným. Chodím všude tam, kde se lidé necítí dobře, zjišťuji, proč tomu tak je, a odstraňuji příčiny toho stavu. Může to být skutečně duch.“ S odzbrojujícím úsměvem na něho pohlédla. „Často to ale nebývá nic než průvan, ale může v tom hrát roli i cosi v geologickém podloží domu. Tohle všechno lidé znají pod pojmem feng-šuej. Problém může představovat i podzemní voda nebo špatně umístěný strom, nevhodná volba tapet či obtížný soused.“

Léta se učila řešit vše, co se porůznu naskytne, vyloučit zjevné nedostatky, podat dotyčnému šroubovák, zavolat instalatéra a občas – jen velmi zřídka – promlouvat se zbloudilými dušemi, uklidňovat čerstvě zesnulé a citlivě je vést na jejich další cestě, případně pracovat se stíny, ozvěnami a reminiscencemi z minulosti ne tak vzdálené, jak by měla být.

Promnul si obličej dlaněmi a zahleděl se na ni v předstíraném zděšení. „Páni! No, tapety to nejsou, to vám můžu říct rovnou. A dnes ráno jsem si na sousední farmě ověřil, že nemají ani žádné zvíře, zatoulané nebo jiné, které by se jmenovalo Elisedd nebo tak nějak. Ale duch?“ zhluboka si povzdechl. „Rozumní lidé přece na duchy nevěří, nebo ano?“

Tak proč se, proboha, obtěžoval za ní chodit? Nebylo to poprvé, co se přistihla, jak moc lituje, že se přítelkyni Christine svěřila se svým zájmem o paranormální jevy.

„Fajn,“ řekla. „Nechme to tedy jen jako možnost ke zvážení, až vyloučíme všechny ostatní eventuality, kdo by tím vaším návštěvníkem mohl být. Chtěla bych vás ale požádat, abyste byl pokud možno otevřený. Reakcí většiny lidí na nadpřirozené jevy, jejichž existenci si nemohou nebo nechtějí připustit, případně na situace, které jim připadají děsivé, bývá bohužel posměch.“ Bedlivě pozorovala jeho výraz, prozatím věcně neutrální, a potěšilo ji zjištění, jak při použití toho slova zamrkal. „Řekněme, že pro mě jsou tyhle věci skutečné. Mám štěstí, že patřím k lidem, kteří dokážou do toho světa nahlédnout a odhalit, co způsobuje nerovnováhu, která atmosféru nějakého místa znepříjemňuje, anebo zjistit, co je tam špatně, navázat styk s dotyčnými bytostmi a pomoct jim nalézt klid.“ Věnovala mu, jak doufala, povzbudivý úsměv.

„Přesně to mi Christine řekla! A to jsem si myslel, že vypadáte úplně normálně.“ Sáhl po šálku s kávou. Nakrátko se rozhostilo ticho. „Promiňte. Nemělo to vyznít tak hrubě. Tak dobře. V tom místě se děje něco divného. Uvidíme, co z toho vyvodíte. Pronajal jsem si prázdninový domek, abych měl na pár měsíců klid. Jak vám Christine asi prozradila, jsem spisovatel.“

Přikývla. Do Christinina domku si v průběhu let našla cestu řada autorů. Zřejmě měli za to, že je opuštěnost toho místa, nejisté internetové spojení, temná obloha a úchvatné výhledy budou inspirovat.

„Sepisuji dějiny Anglosasů,“ pokračoval. „Přesněji řečeno anglosaského království Mercia. O královstvích Východní Anglie a Wessexu jsem už psal. Toto je třetí díl ze sedmi plánovaných. Zvykl jsem si pronajmout si v posledních fázích práce domek v lokalitě, o níž píšu, abych si o dané oblasti udělal autentickou představu, měl blízko do místních muzeí a tak podobně. Jinak žiju v Londýně a mám dvě dospívající děti. Klid je pro mě momentálně na prvním místě, takže mi tenhle systém vyhovuje. Svá dvě předchozí útočiště jsem našel v Suffolku a v New Forestu. Tenhle dům jsem objevil na internetu a zdál se mi ideální. Přímo na pomezí Anglie a Walesu – či v mé knize na hranici Mercie a Powysu – a na obrázcích mě uchvátilo kouzlo toho místa.“

Pozorně studovala jeho tvář, až se musel odvrátit. Její upřený pohled ho znervózňoval.

„Nejdřív jsem si myslel, že ten hlas patří nějaké skutečné osobě.“ Zaváhal a po kratičké odmlce pokračoval. „Mám-li být upřímný, ještě pořád si to myslím. Předpokládal jsem, že Elisedd je nějaký zatoulaný pes nebo ztracené dítě. Ale ozývá se to stále znovu. Kdyby to bylo dítě, hledali by ho. Lidé, policie, vrtulníky i pátrací týmy…, ale teď…“ Odmlčel se. „Teď připouštím, že už si nejsem tak jist, že ten hlas, ženský hlas, je skutečný. Kdyby byl, už bych tu ženu aspoň letmo zahlédl. Snažil jsem se o to víc než dost. Christine mě ujišťuje, že vítr, potrubí ani žádný z dalších vašich kandidátů na podobné zvuky to být nemůže. Kdykoli tu osobu zaslechnu, vyběhnu ven a volám na ni.“ Pozvedl zrak od šálku s kávou a zadíval se jí do očí. „A uznávám…,“ zaváhal. „Uznávám, že mi není příjemné ji slýchat. Ten hlas je chladný. A takový divný. Jako by přicházel z velké dálky.“ Znovu se zahleděl do hrnku s kávou. „Jednou nebo dvakrát v noci dokonce zabušila na dveře. Když je ale otevřu, nikdo tam není.“

Na okamžik se rozhostilo ticho, jež rušil jen šum tichého hovoru od ostatních stolků.

„Jsem dost racionální člověk,“ pokračoval zamyšleně. „Nevěřím na duchy, ale poslední dobou jsem si nejednou musel položit otázku, jestli jsem náhodou nepřišel o rozum. Proto jsem zavolal Christine. Zeptal jsem se jí, zda tam některý z předešlých nájemníků třeba něco neztratil, protože ta žena pořád obchází kolem domu a volá. Řekl jsem Christine, že mě to rozptyluje. Potřebuji, aby odešla! A právě tehdy Christine vyslovila tu absurdní myšlenku, že by to mohl být duch. Myslel jsem, že si dělá legraci.“ Pozvedl obočí a hned nato si povzdechl. „A pak, když jsme domluvili, jsem se přistihl, že mě na jediný kratičký okamžik napadlo, jestli to opravdu není duch. Nebo snad něco, co nějak souvisí s mým psaním – možná jsem si tu ženu tak nějak vysnil ve svých představách.“

V jeho omluvném úsměvu četla náznak rozpaků. Chvíli o jeho slovech přemýšlela. „Pokud by tomu tak bylo, pak by to pro mě byla novinka. Chápu to správně, že v Suffolku nebo v New Forestu se vám nic takového nestalo?“

„Ne. Nestalo. Takže když už vás sem Christine poslala, můžete s tím něco udělat?“

Teď bylo na ní, aby se omluvila. Aby mu řekla, že doma sice nemusí uklízet, což obvykle tvrdila, aby se něčemu vyhnula, ale že má na práci spoustu jiných věcí. I když mu možná spíš poví pravdu: v podstatě slíbila manželovi Markovi, že se už nadpřirozenem nebude zabývat. Vymluví se na cokoli, jen aby se s tímhle člověkem nemusela dohodnout na návštěvě Christinina domku. Už teď ale cítila, jak ji mrazí v zátylku – lehký záchvěv vzrušení. Je tu něco, co je třeba prozkoumat, jasně to cítila.

2

„Je to miláček, nemyslíš?“ prohodila Christine o něco později do telefonu. Nečekala, až jí na to Bea odpoví. „Třeba to všechno dělá někdo, kdo tady v okolí táboří a baví se tím. Nebo někdo z farmy. Vím, říkala jsi, abych před Rayem nebo před Markem o žádných stínech a podivných bytostech nemluvila a že to už nehodláš dělat, ale přijde mi, že by nebylo od věci se na to aspoň podívat, ne? Simona ten hlas zřejmě dost otravuje a já bych o něho jako o nájemníka nerada přišla. Takhle dlouhodobě jsem ten dům ještě nikdy pronajatý neměla.“

Když Bea položila telefon a zamířila do kuchyně, musela se bezděky usmát. Christine a její manžel Ray byli drahoušci. Jejich hovory si dovedla živě představit. Christininou starostí bylo povlečení, ručníky a nákup jídla. Ale duchové? Ne. Na duchy je tady Bea, řekl by Ray. A tím by to pro něj haslo.

Zatímco Bea telefonovala, Mark se otáčel v kuchyni a chystal večeři. Jejich dům, bonus jdoucí ruku v ruce s jeho prací, nezapřel ani vzdor eleganci pozdně georgiánského průčelí a hlavních obytných místností svůj středověký původ. Kuchyně s vysokým trámovým stropem pocházela právě z těchto dávných dob. Byla veliká a starobyle vydlážděná. Komodu, spížní skříň i obrovský dubový stůl možná zhotovili v dalších, stejně dávných staletích, ale sporák, lednice a myčka byly díkybohu moderní.

Když vešla, Mark se otočil a přistrčil jí přes stůl skleničku s vínem. „To byla Christine? Jak se má?“

Posadila se a chopila se sklenky. „Dobře.“ Zaváhala. Má mlčet, nebo mu o tom duchovi má povědět? Nesnesla pomyšlení, že by mu lhala. A bylo jí nepříjemné, že se do té situace vůbec dostala. Možná bude nejlepší prozatím mlžit. „Říkala, že má nějaký problém s tím svým domkem, co ho pronajímá. Vzpomínáš na to stavení u Offova valu? Na pár měsíců ho pronajala jednomu spisovateli, a tak chce, aby tam bylo všechno perfektní. Slíbila jsem, že se tam s ní zítra zajedu podívat.“

Otočil se zpět k prkénku a dál krájel zeleninu. „Zmínila se, o jaký problém jde?“

Bea zavrtěla hlavou. „Předpokládám, že to pojmeme jako záminku pro čistě dámský oběd.“

Ještě před odchodem z kavárny sundal Simon z přívěsku náhradní klíč od domu a podal jí ho. Zřejmě měl v plánu nazítří někam odjet. „Bude lepší, když nebudu doma. Porozhlédněte se tam sama. A zkuste to vyřešit.“

Sama.

Na odmítnutí už bylo pozdě. Koneckonců, jak obtížné to může být? Nějaký naříkavý hlas a noční bouchání na dveře? V životě už se musela vypořádat s horšími věcmi – mnohem horšími.

Svého muže Bea bezmezně milovala od chvíle, kdy ho poprvé uviděla. Tehdy ještě oba chodili na střední školu. Jak tam teď stál v kuchyni v tričku se Snoopym, které mu věnovala jejich dcera Petra, bylo snadné zapomenout, že se pyšní titulem finančního správce kapituly jedné z největších a nejstarších anglických katedrál. Bez kolárku byl sám sebou.

Setkali se, když ještě dojížděli do školy. Mark byl bezesporu nejhezčí kluk, jakého kdy viděla. Vysoký, tmavovlasý a nedbale oblečený, ale ne zase moc nedbale. Hned v první den školy si k ní kupodivu v autobuse s okouzlujícím úsměvem přisedl. Jaký to je úlovek, si uvědomila teprve tehdy, když viděla, jak se na ni ostatní dívky mračí. Napřed byli jen přáteli a o víkendech a někdy i v týdnu spolu začali chodit na taneční zábavy nebo do hospody. Nikdo další s nimi nechodil. Svěřovali se jeden druhému a mluvili spolu o svých snech a nadějích do budoucnosti – a v těch jejích vždycky figuroval on. Jen o jednom mu neřekla. O svém tajném životě.

Když byla ještě malá holčička, naslouchala jejím napůl vzrušeným a napůl vystrašeným vyprávěním o jiném světě pouze její babička, a ta ji ujistila, že ty příběhy jsou normální. Chápala ji, vnímala věci stejně jako ona a varovala ji, že ne každý vidí to co ona a že jí jednou lidé řeknou, že se jí to všechno jenom zdá. V přehnaně hyperkritickém světě je snazší o svém daru mlčet než o něm mluvit. A varovala ji, že se jí někteří lidé budou bát.

Na univerzitu šli Bea a Mark společně – ona studovat angličtinu a on obchod a management s vidinou toho, že po promoci nastoupí do otcovy firmy v City. A ona si vskrytu duše představovala, že se jednoho dne vezmou. Dva roky se život odvíjel podle jejích představ, ale pak náhle přišel zvrat a jí se zhroutil svět.

Oznámil jí, že se vzdává kariéry obchodníka a stane se knězem. Ujišťoval ji, že na univerzitu budou dál chodit spolu a pořád budou jezdit týmž vlakem, od začátku až do konce semestru. Ona ale takřka okamžitě vycítila, že se z něj stává jiný, cizí člověk. Když se pak její rodiče přestěhovali do Londýna, odešla s nimi. Od původního plánu, že se tam za ní přestěhuje, Mark záhy upustil a ihned po promoci přijal místo vikáře daleko na severu Anglie. Ztratili spolu kontakt. Ona se mezitím ucházela o místo učitelky poblíž domova, aby mohla bydlet u rodičů, dokud se neosamostatní.

Přišla o Marka, ale zájmy jí zůstaly. Začala navštěvovat semináře a dílny, kde se setkávala s lidmi obdařenými podobnými schopnostmi jako ona. Věnovala se léčitelství a duchovnímu rozvoji. Studovala duchy. Tehdy si uvědomila, že našla své pravé poslání.

Známosti přicházely a odcházely. Nic vážného. Marka nedokázal v jejím srdci nikdo nahradit. A pak se jednou zčistajasna náhodou setkali a znovu to mezi nimi zajiskřilo. Odložila stranou veškeré výhrady a nechala se unést vírem vášně, která je přivedla až do manželství, a následovala jej do jeho prvních dvou farností, kde se osvědčila jako pozoruhodně platná manželka vikáře se dvěma dětmi a respektovanou prací v místní škole.

Její dar ji ale neopustil stejně jako touha pomáhat lidem, kteří ji potřebovali jako léčitelku a médium. Obojí bylo neodmyslitelnou součástí její osobnosti, a než se vzali, Markovi o tom pověděla. Zprvu ho to šokovalo a tvářil se nedůvěřivě. „Nenapadlo tě někdy, že je to všechno jenom ve tvé hlavě? Že si to jen představuješ?“

A ona řekla ano, samozřejmě že ji to napadlo, on má možná pravdu a opravdu tomu tak je. „Ale pro mě je to velmi skutečné, Marku. A funguje to.“ U toho zůstalo.

Věděla, že je mu to nepříjemné, ale nakonec se s nezvyklými dary své ženy smířil. Ostatně co jiného měl dělat? Pomohla mu tím, že si tuhle stránku svého života nechávala pokud možno pro sebe. Lidé za ní přicházeli na tiché doporučení přátel či známých a většinou pracovala sama. Byla diskrétní. Nikdy si nic neúčtovala. Držela se babiččiny rady, aby o svých schopnostech raději pomlčela. Bylo to nevyslovené pravidlo, jímž se oba s Markem řídili. Po většinu doby.

Všechno se ovšem změnilo, když se ukázalo, že jeho dosavadní úspěšné působení v obou farnostech, jeho oblíbenost, klidná kompetentnost i organizační schopnosti nezůstaly bez povšimnutí a žádost o uvolněné místo finančního správce katedrály v Herefordu, kterou si podal, by mohla děkana a členy místní kapituly zaujmout. Bea neměla zdání, co všechno by obnášelo opustit jejich rozlehlou venkovskou farnost a přestěhovat se do výstavného domu ve stínu katedrály. Ta představa ji lehce znervózňovala, ale Mark si byl naprosto jist, že jej k této práci povolal sám Bůh. A v moderní době se partneři duchovních mohou s klidem věnovat vlastní kariéře, ujišťoval ji. Pořád může učit.

A stále může být léčitelkou.

Pokud se to nikdo nedozví.

Mark tu práci přijal.

Jejich dcery Petra a Anna nahlížely na tu změnu s pochopením a humorem. Obě byly bystré, vážné a pozoruhodně vyrovnané, jak s oblibou zdůrazňovaly, vzhledem k tomu, že jejich otec je vikář a matka senzibilka. Beino nadání žádná z nich nezdědila, ačkoli Bea vskrytu duše doufala, že její léčitelské schopnosti možná přešly na Petru, která se chtěla stát veterinářkou. Anna zase zdědila po Markovi lásku k hudbě. Přivedlo ji to k rozhodnutí věnovat se jí profesionálně. Ve svých nových pokojích se dívky rychle zabydlely. Moc se jim líbily vrzající prkenné podlahy, krásné malé litinové krby i výhled z oken – jeden do ulice a druhý na zadní dvorek. Obě byly nyní na univerzitě – Petra studovala v Edinburghu a Anna nastoupila do prvního ročníku Královské hudební akademie v Londýně.

V domácnosti najednou panoval až moc velký klid.

Když se sem přistěhovali, upustila Bea od práce na plný úvazek a stala se pouhou suplentkou. Nepravidelnost ve výuce v kombinaci s rutinou dokonale svědčily jejímu druhému povolání. Věnovala se mu diskrétně, jak slíbila.

Jejich život v Herefordu plynul klidně až do dne, kdy asi před rokem narazila v jednom starém venkovském domě uprostřed velšských blat na svého prvního poltergeista a poprvé se s Markem vážně pohádali.

Cesta byla dlouhá a klikatá, dům na jejím konci starobylý a porostlý popínavými rostlinami a Bey se takřka okamžitě zmocnily pochybnosti. Do telefonu to znělo jako přímo učebnicový případ.

Záhadné zvuky. Klepání. Předměty, které se v noci samy přemísťují.

Jakmile zaparkovala a vystoupila z auta, okamžitě si uvědomila, že sem neměla jezdit sama. Jedno z pravidel její profese znělo, že vypadá-li něco komplikovaně, je třeba vzít si s sebou pomocníka: ujistit se, že má člověk vedle sebe někoho, kdo mu bude krýt záda. Něco tu bylo a bylo to něco opravdu neblahého. Otočit se na patě a vrátit se zpátky však už nešlo. Domovní dveře se otevřely a objevili se v nich manželé, kteří ji kontaktovali. Pán a paní Huttonovi tvořili postarší pár – snad vyššího středního věku –, tiskli se k sobě a strach a úzkost z nich přímo čišely.

„Vy jste ta lovkyně duchů?“ Ken Hutton se vyvlékl z křečovitého sevření ženy po svém boku a seběhl po schodech dolů. „Díkybohu, že jste tady. Pojďte dál. Honem. Zrovna se něco děje.“

Bea měla svůj ustálený postup. Chraň se, obklop se světlem. Zůstaň klidná. V rychlosti se pomodli. Nedej najevo strach. Nikdy nesmíš dát najevo strach. Vyzařuj všeobjímající lásku a pochopení.

„Začalo to házet věcmi.“ Daisy Huttonová se viditelně třásla. „Kéž bychom na tohle zpropadené místo nikdy nepáchli!“

„Měli jsme vědět, že tak nízké nájemné tu majitel nenasadil jen tak. Že to musí mít nějaký důvod,“ zamumlal Ken. „Odcházíme, jako že je nebe nade mnou. Jen co to půjde, mizíme odtud a budeme chtít zpátky zálohu, kterou jsme zaplatili.“

„Já už tam dovnitř nevlezu, ani kdyby mi zaplatili.“ Daisy byla očividně v šoku.

„Ani já.“ Ken prudce zavrtěl hlavou. „Vy běžte dál, paní. Chodbou a do prvních dveří vlevo. Je to knihovna. Bůh vám pomáhej! Až skončíte, budeme na zahradě.“

Bea se za nimi chvíli dívala a pak se otočila k domu. Nikdy se necítila osamělejší.

„Kriste se mnou. Kriste ve mně…,“ opakovala si v duchu prastarou modlitbu lidově nazývanou „Pancíř svatého Patrika“ a s ní na rtech vešla do domu. Ochranná síť a všeobjímající štít modlitby jí zajistí bezpečí a obklopí ji světlem.

V chodbě s dubovou podlahou a dřevěným táflováním vládlo zvláštní příšeří. Na stěnách visely tmavé obrazy a na zemi ležel prošlapaný perský koberec. V domě byla cítit vlhkost, dobře si to uvědomovala, a také chladno. A ano, atmosféra zla tu byla přímo hmatatelná, až se zdálo, jako by kapala ze stropních trámů. Sevřela v dlani kapesní vydání Bible a dřevěný křížek, představila si, že je silná a v bezpečí, zhluboka se nadechla a rázně otevřela dveře do knihovny.

Kolem hlavy jí proletělo cosi velkého a černého a přistálo to s bouchnutím na zemi kousek od jejích nohou. Když se po tom ohlédla, uviděla, že to je kniha s potrhanými a pomačkanými stránkami. Během okamžiku prolétlo místností několik dalších knih, pár kroků před ní se překotila židle, po stole se začal kutálet svícen a pokojem se rozlehl zvuk připomínající skučení větru. Náhle ji cosi silně udeřilo mezi lopatky, až se zapotácela.

Na přemýšlení nebyl čas. Zareagovala ryze intuitivně. Napřáhla před sebe ruku s křížem a oslovila neznámou bytost, jako by to bylo zlobivé dítě. „Nech toho! Hned! Mě jen tak nevystrašíš.“

Odpovědí jí bylo zasyčení a démonický výkřik odkudsi z druhého konce místnosti. Ještě pevněji sevřela kříž a odhodlaně pokračovala. „Můžu ti pomoct. Můžu ti ukázat cestu pryč a dovést tě k pokoji a světlu.“ Znovu uskočila, neboť jí k nohám dopadla další kniha. V místnosti se o několik stupňů ochladilo a v rohu pokoje najednou zahlédla mihotavý plamínek ohně. Byl to souboj vůlí. Jejím protivníkem byl muž, postarší člověk, hluboce nešťastný a podrážděný, který byl s rozumem v koncích. Takřka vzápětí poté, co vycítila, o koho jde, se zjevil – ve stínech. „Dovolte, abych vám pomohla,“ pronesla klidně. Neprosila. Mluvila sebevědomě, konejšivě. Na chviličku se odmlčela a čekala, že na ni přiletí další kniha. Nestalo se tak. Atmosféra v místnosti se proměnila. Plamínky v rohu pohasly a zanechaly po sobě štiplavý zápach spáleného dřeva. Naslouchal jí.

Bea ho teď viděla jasněji. Shrbeného bolestí, mučivou fyzickou bolestí, osamělého a zahaleného v ošuntělém vlněném hábitu podobném županu s kožešinovým lemem. V místnosti to bylo cítit zatuchlinou, jako by se tu léta nevětralo. Byla tu taková zima, až se Bee srážel dech před obličejem, když k tomu muži zamířila. „Jsem tu, abych vám pomohla. Chci, abyste se díval nahoru, ke světlu.“ Představila si veliké dvoukřídlé dveře otevírající se do nádherné krajiny. „Jsou otevřené, vidíte? Vedou někam, kde je teplo a spousta slunce. A je tam bezpečno. Vykročte tam. Tak je to správně.“ Viděla, že váhá, rozhlíží se. V ruce držel těžkou knihu vázanou v kůži. Po chvíli se natáhl a položil ji na stůl. Slyšela, jak zaúpěl, jako by mu i sebemenší pohyb činil bolest. „Tak je to dobře,“ povzbuzovala ho. „Ještě pár kroků. V příštím životě už vás nebude nic bolet. Bude jasný a prosluněný. A budou tam přátelé. Tohle temné místo nechte za sebou.“

Vykročil směrem k rohu místnosti, kde si představovala otevřené dveře. Jeden krok. Druhý. A byl už skoro tam, když se všechno zvrtlo.

„Už je pryč?“ Při zvuku toho hlasu přicházejícího ode dveří do chodby sebou trhla. Stál v nich Ken Hutton a držel se veřejí tak pevně, až mu zbělaly klouby na prstech.

Bea se snažila ho ignorovat, jakkoli ji jeho přítomnost dráždila. „Je tam krásně,“ pokračovala. „A bezpečno. Čekají na vás andělé, vidíte? Teď už nejste sám. Jděte. Sbohem, příteli. Pokoj vám.“

V duchu vztáhla ruku, aby za ním zavřela ty dveře, jež vyvstaly před jejím duchovním zrakem, když vtom proťal přítmí ostrý záblesk světla. „Mám ho!“ zvolal vítězoslavně Ken.

Bea se otočila a uviděla v jeho ruce fotoaparát. Objektiv mířil přímo na ni. „Ne!“ vykřikla. „Žádné fotografie nechci. Vysvětlila jsem vám snad dost jasně, že moje návštěva musí zůstat ryze soukromá a důvěrná. A vy jste s tím souhlasil.“

Zdráhavě sklonil fotoaparát a ona si jasně zapamatovala jeho další slova. „Bylo to naprosto neuvěřitelné. Působivé. Zajímalo by mě, jestli to byl opravdu duch. Vy jste ho viděla? Slyšel jsem, že s ním mluvíte jako s normálním chlapem. Byl to chlap? Už se nevrátí, že ne? Ach, do háje, koukněte na ten nepořádek. Na ty staré knihy. Uklidím tu, když je tu teď bezpečno. Všechno to tu naházím do ohně.“

Návštěva toho domu jí otřásla víc, než byla ochotna si připustit. Stále ještě byla v šoku, ale Markovi o tom nic neřekla. O pár dnů později se však na přední straně místních novin objevil titulek:

ZDEJŠÍ LOVKYNĚ DUCHŮ ZAHNALA POLTERGEISTA

Fotografie na stranách 3, 6 a 7

Mark byl bez sebe vzteky. „Máš vůbec ponětí, co to může způsobit? Žádal jsem tě, prosil, abys byla diskrétní. A ty jsi teď přímo na titulní straně!“ Zamával před ní novinami.

„Ukaž, ať se podívám!“ Konečně se jí podařilo vytrhnout mu plátek z ruky. „Vždyť ten obrázek je celý rozmazaný, Marku, podívej. Nikdo mě na něm nepozná.“ Snímek byl zaostřený na velkou knihu vázanou v kůži a balancující na okraji stolu. Vlastně to byla docela zdařilá fotografie. V pozadí zahlédla sebe samu – ženu s bílým obličejem a pozvednutou paží, svírající v ruce kříž. Bože, jak dramatické! Skoro jako filmový plakát, jen tvář na něm byla ve stínu. Poodstoupila od Marka a v rychlosti zalistovala v novinách, aby viděla, co je na vnitřních stranách. Zahlédla tam asi půl tuctu dalších fotografií. Na žádné z nich nebyla k poznání, tím si byla poměrně jista, a nikde si nevšimla ničeho, co by připomínalo ducha. Byl tam jen dlouhý článek s obrázky. Rychle ho přelétla očima, jestli někde nezahlédne svoje jméno. Nebylo tam. Autor článku si dal velmi záležet, aby zachoval bezvýhradnou anonymitu, kterou „exorcistka“ vyžadovala, a popsal ji vcelku lichotivě jako atraktivní ženu s fenomenálními schopnostmi. Bea s úlevou noviny odložila. „Je celkem velká šance, že mě v tom článku nikdo nepozná, Marku. Je to běžná novinařina, a pokud si to lidi vůbec přečtou, nenapadne je, že jsem to já.“

Pohlédl na ni, obličej bledý zlostí. „Píše se tam, že to stvoření, ten duch, se tě snažil zabít, Beo. Že jsi s ním zápasila, po pokoji létal nábytek a ty jsi ho zahnala pomocí zvonku, Bible, svíčky a záblesků světla.“

„To je naprostý nesmysl,“ odsekla rozzlobeně. „Ty záblesky světla pocházely od fotoaparátu Kena Huttona. A ta nebohá duše nebylo žádné skutečné stvoření. Právě ty ze všech lidí na světě bys to měl vědět nejlíp. Byl to pouhý stín starce. Bál se mě víc než já jeho. Duch připoutaný k tomu místu, chorý, vyděšený a osamělý. Házel po mně knihy, protože neměl, čím jiným by se bránil. Modlila jsem se s ním. Neprováděla jsem žádný druh exorcismu – bože, jak já to slovo nesnáším! A on odešel.“

„V těch novinách se píše, že tě chtěl zabít!“

„To je jen výplod něčí bujné fantazie.“ Natáhla se a vzala manžela za ruku. „Věděla jsem, do čeho jdu, miláčku. Nehrozilo mi žádné nebezpečí. A panu Huttonovi jsem předem řekla, že všechno, co budu dělat, musí zůstat přísně důvěrné. On s tím souhlasil.“ Povzdechla si. „Porušil slovo. Už se to nestane.“

Slíbila tím snad, že to už víckrát neudělá? Neudělá něco, co k ní patří stejně přirozeně jako dýchání? Ne, to jistě ne, ale možná v Markovi vzbudila dojem, že to tak myslela.

Návštěva v prázdninovém domku v sousedství Offova valu však bude s touto zkušeností jen stěží srovnatelná: tajemný hlas, v lepším případě žena hledající ztraceného domácího mazlíčka, a přinejhorším duch, který nedošel pokoje. Snad. Nic víc. Pokud by tam opravdu něco bylo, ona sama nepochybně dokáže vycítit, oč jde, poradí si s tím a vrátí se domů, dřív než Mark přijde z večerní pobožnosti.

Jako by jí četl myšlenky, přestal vařit, sáhl po sklence a lokl si vína. „Tenhle problém,“ prohodil nenuceně, když se opět chopil nože a jal se loupat poslední cibuli, „se taky týká nějakého ducha?“

Povzdechla si. Přímá otázka si zasluhuje přímou odpověď. „Nevím. Myslím, že je to dost nepravděpodobné. Ten chlapík, Simon, je spisovatel. Prý ho ruší nějaké zvuky. Hlas, tvrdí. Postěžoval si na to Christine a ta mu dala kontakt na mě. Nedošlo jí, že v poslední době už žádné očisty domů nedělám.“ Sklopila oči, protože věděla, že k němu není zcela upřímná. „Zřejmě ji to znepokojuje. Nechce o něj jako o nájemníka přijít. Chce, abych ho uklidnila, nic víc. Nebudu tam dlouho. Potřebuju jen zjistit, jaká je tam atmosféra, to je vše. Čekám, že tam najdu kapající kohoutek nebo můru na okně, případně ženu volající ztraceného psa, což si myslí on.“ Pohlédla na Marka a neunikl jí jeho ustaraný výraz. „Neboj se, Marku. Kdybych si myslela, že to je nebezpečné, okamžitě odejdu.“

Povzdechl si. „Jestli je ten člověk spisovatel, třeba ho tam nahoře straší jeho vlastní postavy.“ Dával si teď velmi záležet, aby se tvářil zcela neutrálně. Otočil se a vsypal nakrájenou zeleninu do syčící pánve.

Bea se nejistě zasmála. „To nás taky napadlo.“ Sáhla po sklence s vínem. „Ale spíš je to jen tím, že není zvyklý být sám ve venkovském domě, kde houkají sovy a lišky tam dávají dobrou noc. Vzpomínáš, jak strašidelné nám to připadalo, když jsme se přistěhovali na naši první faru? Slibuju ti, že se nebudu pouštět do ničeho nebezpečného. Jen se tam zajedu podívat. Vím, že se za mě budeš modlit, miláčku. Všechno bude v nejlepším pořádku.“

3

Něco tam bylo.

Byl to spíš pocit, nic víc. Závan studeného vzduchu v zátylku. Znala ten pocit. Zastavila se už u branky. Měla by všeho nechat a vrátit se domů? Zapomenout na to? Ne. Jistěže ne. Musí s tím něco udělat. Kvůli Christine i pro Simona a klid jeho duše. Není tu nic víc než nějaký nevysvětlitelný hlas. Začala provádět obvyklé úkony, které ji měly ochránit před čímkoli, co by na ni mohlo na tomto krásném místě číhat. Představila si sebe i domek uprostřed zahrady obklopené světlem a láskou a tiše odříkala ochrannou modlitbu. Pak se s takřka neznatelným zachvěním a naplněna zvláštní předtuchou vydala po schůdcích k domovním dveřím.

V přízemí se nacházela pouze jedna hlavní místnost. Simon si v ní přisunul stůl k velkému kamennému krbu a pečlivě si na něm rozložil své knihy, kameninový hrnek s tužkami a propiskami, hromádku papírů A4 – zřejmě vytištěné stránky svého rukopisu – a na podlaze v rohu pokoje zahlédla naskládané další knihy (bylo jich požehnaně, jak si uvědomila, když se tu porozhlédla). Na příručním stolku uviděla stát počítačovou tiskárnu. Ohniště bylo čistě vymetené, košík s poleny plný. Notebook tu nikde neviděla. Pravděpodobně si ho Simon vzal s sebou.

Ve dveřích se zastavila a snažila se vcítit do atmosféry, zda tu někde není nějaký neviditelný vetřelec, ale nic tu nebylo. Povzbuzena tím zjištěním přešla pomalu pokojem do pěkné, útulné kuchyně umístěné v přístavku na zadní straně domu. Nádobí od snídaně bylo vzorně umyté a sušilo se v odkapávači vedle dřezu. Na lince leželo v košíku ovoce a vedle něj stála dóza s cereáliemi. Další jídlo bude v lednici, napadlo ji. Ani zde necítila nic nepatřičného. Vrátila se tedy do obývacího pokoje a po úzkých, tmavých schodech v rohu vystoupila do patra. Obě ložnice, jednu jednolůžkovou a druhou se dvěma úzkými, oddělenými postelemi zakrytými krásnými přehozy a se stejně elegantními lampami na nočních stolcích v jejich hlavách, našla vzorně uklizené. Vlastně ani nešlo poznat, kterou z nich si Simon vybral. Odolala pokušení nakouknout do skříní nebo zásuvek komody. Duch, pokud tu nějaký je, určitě nebude číhat tady. Navíc ji zajímala hlavně atmosféra. Případně fakt, že dům atmosféru postrádá. Působilo to tu opuštěně, ale ne proto, že by tu nikdo nebyl. Neslyšela ani ozvěny. To ticho zde působilo takřka sterilně.

Zamračeně sešla zpátky do přízemí a zamířila k domovním dveřím.

Venku na terásce stál malý kovaný stolek se dvěma židlemi. Za nízkou kamennou zídkou se otevíral úchvatný výhled na hluboké údolí i vzdálené kopce za ním.

Náhle a zcela nečekaně se jí zmocnil strach. V jednu chvíli byla dokonale uvolněná a kochala se krásou mlhavých dálek, a v příštím okamžiku se jí sevřel žaludek, tep se jí třikrát zrychlil a ona se přistihla, jak se potácí po nerovné dlažbě k domovní zdi, aby se o ni opřela. Sotva stála na nohou.

Schovej se. Musíš se schovat.

Instinkt jí velel vrátit se rychle do domu a zabouchnout za sebou dveře. Ale co pak? Auto. Musí se dostat do auta. Nemohla se však ani pohnout.

Zavřela oči a několikrát se zhluboka nadechla. Jak byla hloupá! Nechala se ukolébat tichem v domě a nádherou okolní krajiny. Náhle se ale svět na okamžik ocitl zcela mimo čas a propadl se do podivného, nepřirozeného ticha. Teď však byl zase zpátky. Vysoko na obloze slyšela zpívat skřivana a na úbočí kopce se pokojně pásly ovce bekotem svolávající svá jehňátka.

Elisi!

Ten hlas se ozval ze zahrádky za domem.

Elisi!

Bea cítila, jak se jí ježí chloupky po těle. Byl to ženský hlas, ale tlumený a zvláštní, jako by přicházel z velké dálky – přesně takový, jak ho Simon popisoval. Silou vůle se uklidnila, posílila svůj ochranný štít, po špičkách zamířila do rohu terasy a tam se rozhlédla.

Zahrada za domem byla malá a za zídkou, která ji obklopovala, se ve svažitém terénu rozkládala volná pastvina. Nikoho tu nezahlédla, ačkoli někdo by se tu snadno mohl schovat mezi keři a stromy. Pomalu vykročila trávou. Vzduch všude kolem byl prosycen vůní lýkovce, kalin a narcisů.

„Prosím tě, neboj se mě. Chci s tebou jen prohodit pár slov.“ Znovu nabyla rovnováhy. Mluvila tichým, konejšivým hlasem. „Kde jsi? Můžeš se mi ukázat?“ Ten hlas jistě nepatřil nikomu ze statku nebo z kempu. Tohle byl někdo z jiného světa.

Zpočátku si té postavy vůbec nevšimla. Stála tam žena. U zdi. Ne víc než mlhavý stín. Pokud však byla víc než jen stínem mezi mnoha jinými stíny, jež vrhaly větve stromů zmítané větrem, ihned zmizela.

Z hloubi křoviska se ozval poplašený křik kosa, který vystřelil ze záplavy zeleni a zmizel mezi stromy. Bea ztěžka polkla a přísně si naordinovala klid. Bylo to poprvé od jejího zážitku ve starém domě s poltergeistem, co se setkala s něčím, co pocházelo z jiného světa, a samotnou ji překvapilo, že se celá třese.

Postoupila o několik kroků dál. „Chci ti pomoct,“ zavolala. Hlas a stín však byly pryč.

Přiměla se k návratu do domu. Ani tam ale nic nebylo. Žádné zvuky. Ani ozvěny. Ten prostor byl prázdný. Bezpečný. Přešla ke stolku, kam dopadalo světlo od okna, a zahleděla se na vytištěné stránky, které tam ležely. Vláda sedmi království. Svazek třetí: Mercia. Tohle je tedy Simonova kniha. Během jejich schůzky v kavárně ho napadlo, byť zřejmě jen žertem, jestli toho ducha svým psaním náhodou sám nepřivolal. Že by tato domněnka obsahovala, vzhledem k absenci jakýchkoli jiných vysvětlení, vodítko k tomu, co se tady děje?

Ještě naposledy se rozhlédla po místnosti, aby se přesvědčila, že je tu opravdu sama, zabořila se do křesla vedle prázdného krbu a položila si rukopis na kolena. Mezi barevnými samolepkami, jež trčely jako štětiny takřka z každé jeho stránky, zahlédla jednu větší než ostatní. Nadpis na ní hlásal: „Kapitola dvanáctá: Léta stavby Offova valu.“ Bezděky ji napadlo, zda tam ten rukopis nenechal ležet schválně, aby ho viděla. Natáhla se po lampičce, rozsvítila a začetla se.

Už se asi nikdy nedozvíme, koho napadlo postavit val mezi Mercií a sousedními královstvími, ležícími v divoké, hornaté zemi, která se později začala nazývat Wales. Podle nejnovějších výzkumů se má za to, že šlo spíš o výsledek debat a vzájemné dohody než o vynucování podoby hranice postavením valu, a že i vzdor tomu, že byla stavba s konečnou platností pojmenována po králi Offovi ( vládl 757–796 n. l.), nemusel nápad na její zbudování nutně pocházet z jeho hlavy, jakkoli šlo o muže velkých ambicí, jenž měl k dispozici pracovní sílu i správní aparát umožňující mu uskutečnit tak ohromující a náročné dílo.

Zbytky valu, jež se dochovaly, se netáhnou po celé délce hranice mezi oběma zeměmi a s dnešní hranicí mezi Anglií a Walesem se přesně shodují pouze v několika úsecích. Velká část valu byla v pozdějších letech zničena nebo přirozeně zanikla, ale z toho, co z něj v krajině zbylo, vysvítá, že musel měřit zhruba sedmdesát mil, třebaže jej biskup Asser ve svém Životě krále Alfréda, napsaném mnoho let po Offově smrti, popisuje jako stavbu táhnoucí se severojižním směrem „od moře k moři“, tedy podle předpokladu odněkud ze severního pobřeží, z míst okolo dnešního Prestatynu na březích Irského moře, až k útesům u Setbury při ústí řeky Severn – stavbu, která do sebe vstřebala i některé valy a hráze z mnohem starších dob, některé snad až z římských časů, což naznačuje, že myšlenka pevně dané hranice nemusela být tak původní, jak se zprvu předpokládalo. Zvlášť králové Powysu projevovali v průběhu staletí značný zájem o vpády na území svého východního souseda kvůli jeho bohatství a úrodným polnostem – jen během Offovy vlády nejméně čtyřikrát zaútočili na Hereford a k poslednímu velkému vpádu za jeho vlády došlo, pokud víme, v roce 760.

Tady si Simon tužkou poznamenal: taky v letech 778? 784? 796? Zatraceně!

Bea se usmála a četla dál.

Offa měl ovšem na mysli mnohem ambicióznější projekty, než jakým by byla ochrana před nájezdy sousedů ohrožujících tuto snadno přístupnou západní výspu království. Jeho hlavní zájmy směřovaly na sever, na jih a na východ. V hledáčku měl blízká království – Východní Anglii, Wessex, Kent, a dokonce i Northumbrii; moc rád by si proto zajistil mír na své západní hranici s národy, jež Anglosasové označovali slovem waelisc, což značilo cizinec – výraz, jenž se nakonec proměnil ve slovo Velšan. Ochranu mu mělo zajistit prosté vykopání příkopu, nad nímž by se automaticky tyčil obranný val, zbudovaný z vykopaného materiálu. Pevnosti a strážní věže se nedochovaly, pokud vůbec kdy existovaly. Dokonce i případná přítomnost dřevěné palisády na vrcholu valu je sporná. Pokud jde o tuto významnou památku, zbývá toho ještě mnoho k objevení.

V určitou chvíli muselo nepochybně dojít k setkání mezi Offou a jeho zástupci na jedné straně a králem Cadellem ap Brochfaelem z Powysu, vnukem muže, který ho tak drtivě porazil v bitvě u Herefordu léta Páně 760, na straně druhé…

Bea se pohroužila do příběhu, otočila list a pohodlně se uvelebila v křesle. Aniž si to uvědomila, dovolila, aby její ochranný kruh povolil a ztenčil se.

4

Okázalá saská hodovní síň, postavená ze dřeva, s vyřezávanými trámy podpírajícími rákosovou střechu a s nádhernými tkanými závěsy byla plná lidí. Po skončení hostiny pozval král Offa skupinu svých družiníků a hostů do vedlejší místnosti, kde na dlouhém skládacím stole ležely rozprostřeny plány valu. Vyslanci krále Powysu stáli pospolu v hlavách stolu a se zájmem si prohlíželi dlouhý svitek pergamenu. Jejich vůdce, nejmladší syn krále Powysu Elisedd, se tvářil tázavě. Kolem jejich skupinky se shlukli Offovi písaři a rádci, členové jeho rodiny, zeměměřiči, místní šerifové, hrabata i thénové.

„Cestou na dotyčné místo vás doprovodí moje nejmladší dcera, princezna Eadburh,“ ohlásil Offa překvapivě a kývl směrem k jedné ze dvou mladých dívek sedících u opačného konce stolu. „Zná můj názor na tuto záležitost, protože jsme hranici objížděli společně.“

Pokud to Offa myslel jako urážku a pro tento úkol schválně vybral nejmladší ze svých dcer, muži stojící proti němu na sobě nedali nic znát. Usedl tedy a sáhl po rohu s medovinou. Poté se obrátil přímo na prince a za řeči pozorně sledoval výraz v jeho obličeji. „Proč nepřijel tvůj otec, král Cadell? Nebo některý z tvých starších bratrů?“ Tomuhle mladíčkovi jako by ještě teklo mléko po bradě. Nevypadal, že by uzvedl dlouhý meč, natožpak že by dokázal sjednat příměří s mužem, který se považoval za nejmocnějšího krále v Británii.

Elisedd mu zpříma pohlédl do očí. „Můj otec má nějaké zařizování v našem sídle v Mathrafalu a bratři tam museli jet s ním. Ujistil jsem ho, že dokážu víc než jen dohlédnout na to, kudy povede tvůj val.“ Mluvil sebevědomě a saský jazyk ovládal zcela plynule.

Offa přimhouřil oči. „Trasu valu odsouhlasily obě strany,“ pronesl ostře.

„A pokud se obě strany budou držet stanoveného plánu, bude všechno v pořádku,“ opáčil mladík. Poté se otočil k princezně a oslovil ji. „Jsem si jist, že my dva, princezno, jakkoli jsme oba mladí, svedeme obhlédnout tento úsek díla, aniž by mezi námi došlo ke sporu.“

Pozorovala ho s týmž soustředěným výrazem jako její otec. Její vlasy, spletené pod čelenkou do jediného těžkého copu, měly, jak si všiml, barvu suché slámy stejně jako vlasy mnohých z těchto Sasů i její vlastní sestry. Zabloudil pohledem ke druhé dívce. Byla asi o rok či dva starší, ale jemnější. Je tu ještě třetí sestra, jak mu řekli, a jeho informátor k tomu dodal, že ty tři tvoří spolu se svou matkou hotové klubko zmijí, jemuž je radno se vyhnout… Vtom si uvědomil, že ho Eadburh stále pozoruje, a soudě podle jejího ledového výrazu mu zřejmě čte myšlenky. Musel se tomu potají usmát. Sáhl po rohu s medovinou a soustředil pozornost na lahodný nápoj. Už se na ni nechtěl dívat. Veselá nálada ho při pohledu na ni opouštěla. Mrazivý chlad jejích modrých očí mu pronikal až do morku kostí.

Vyslanci z Powysu byli ubytováni v jednom z královských domů pro hosty, který se nacházel uvnitř rozlehlé ohrady završené palisádou a zbudované na srázu nad řekou Lugg. V ohradě se nacházela velká hodovní síň Suttonského paláce a kromě ní ještě asi tucet dalších, různě velkých síní spolu s kuchyněmi, pekárnami, dílnami, tkalcovnami, stájemi a spoustou dalších, drobnějších staveb. To vše dohromady tvořilo menší vesnici. Elisedd k sobě povolal dva ze svých mužů, vyjel silně střeženou bránou z ohrady ven a vydal se podél nevelké, meandrující říčky vinoucí se mokřadními loukami s bohatými koberci lučního kvítí. Jakmile se za ním brána s třeskem zavřela, vydechl úlevou. Neměl důvod podezírat kohokoli ze zrady, ale z osobních strážců krále Offy, vždy po zuby ozbrojených a bitvami zocelených válečníků, byl poněkud nesvůj. Představa oboustranně respektované hranice mezi jejich zeměmi, jejíž existence by ukončila stovky let nekonečných vpádů a loupeživých nájezdů, mu připadala smysluplná. Bude-li soused dodržovat svá vlastní pravidla, už není jeho věcí. Jeho otec a král Offa vypracovali již před deseti lety povšechný plán a nyní se konečně začalo s kopáním příkopu a stavbou zemního valu, přičemž každý okres měl na tento kolosální podnik poskytnout muže a peníze. Někde bylo možné navázat na starší zemní práce, zatímco jinde využívali kopáči přirozených terénních překážek, kopců a řek, z nichž vytvářeli hranici schopnou bránit případnému porušování příměří. Na západním obzoru se v dálce zvedaly mlžné kopce jeho domoviny.

„Předpokládám, že s tebou máme zůstat, můj pane,“ ozval se jeden z jeho družiníků, Morgan ap Cadog, který mu ujížděl po boku, a Elisedd z jeho slov usoudil, že se zřejmě cítil v doupěti jejich souseda stejně nesvůj jako on sám. Pomalu přikývl. „Až budou kůly na místě, můžeme se vrátit domů. Pak bude už jen potřeba vyslat muže, aby čas od času zkontrolovali, zda je vše tak, jak má být. Nemám důvod se domnívat, že nás tu budou chtít podvést, pokud jde o půdu.“

„A ty zatím budeš muset projet plánovanou trasu valu s tou dračicí, královou dcerou,“ odtušil Morgan. „Vybral na tuhle práci svoji nejmladší, ale přisámbůh, je to ta nejdivočejší z nich!“

Elisedd se posupně zasmál. „Upřímně řečeno, měl bych raději za společníka některého z těch ostřílených válečníků, ale předpokládám, že dokážeme jet bok po boku, aniž si vjedeme do vlasů.“

„A ty můžeš do té doby složit báseň opěvující ty její chrpově modré oči!“ zasmál se Morgan, předklonil se a poplácal svého koně po krku.

Elisedd se pousmál. Na špičkování svých družiníků byl zvyklý. Byli to jeho zkušení bratři ve zbrani, kteří si vysloužili respekt a úctu i mezi muži jeho otce. Sám byl snílek a básník, což bylo v jeho zemi velmi ceněné povolání, ale zároveň věděl, že diplomatické poslání, jímž jej otec pověřil, je jeho způsob, jak si prověřit synovy schopnosti.

Klapot koňských kopyt za jeho zády ho přiměl zastavit a ohlédnout se, kdo to za nimi jede. Uviděl princeznu Eadburh v doprovodu čtyř těžce ozbrojených válečníků. Zprudka zastavila vedle něho, až se její kůň vzepjal a zatančil na zadních. „Jestli vyjíždíš na obhlídku valu, měl jsi na mě počkat.“

„Jen jsem si vyjel na projížďku, trochu si po velkolepých hodech v síni tvého otce pročistit hlavu, princezno. Slunce už se kloní k západu, a kdybychom se rozjeli obhlížet val dnes večer, trvalo by nám to moc dlouho, protože bychom pro tmu neviděli na cestu. Pojedeme zítra.“ Sledoval, jak její kůň stále tančí a nepokojně pohazuje hlavou. Napadlo ho, že by jí mohl poradit, ať mu povolí otěže, ale pro jistotu mlčel. Nevypadala jako někdo, kdo ocení kritiku, ať už skutečnou, nebo domnělou.

Jako by mu četla myšlenky, spustila zvířeti otěže na krk, a to se okamžitě uklidnilo. Zasmála se.

Elisedd na ni zvědavě pohlédl. Bylo to už podruhé, co mu blesklo hlavou, že mu čte myšlenky. „Budu se těšit na naši zítřejší společnou jízdu,“ pronesl zdvořile neutrálním tónem.

Věnovala mu oslnivý úsměv, beze slova otočila koně a s ozbrojeným doprovodem v patách odcválala zase zpět.

„No tedy…“ Morgan si teatrálně otřel čelo. Chvíli sledovali, jak se skupinka jezdců vzdaluje loukou a nakonec mizí v lese. „Doufám, že nečekáš, že s tebou zítra pojedu.“

„Jistěže čekám. Předpokládám, že se mnou pojedete všichni.“ Elisedd pozoroval, jak vítr čechrá dlouhá stébla trav a stopa, kterou za sebou zanechala princezna se svými strážci, pomalu mizí. „Nechci, aby mě snědla zaživa.“ Se smíchem pobídl koně a cvalem vyrazil opačným směrem.

5

Beu vytrhlo ze snění bouchání na domovní dveře. S tlukoucím srdcem se rozhlédla. Stránky rukopisu jí sklouzly z kolen a rozlétly se po podlaze. V místnosti vládl ledový chlad. Vstala, tiše zamířila ke dveřím, přiložila na ně ucho a chvíli poslouchala. „Kdo je to?“ Vtom si uvědomila, že když se sem vrátila, nezavřela za sebou na závoru.

Žádné odpovědi se nedočkala.

Zhluboka se nadechla a otevřela. Venku nebylo ani živáčka. Nad údolím pluly cáry mraků a ovce pasoucí se na vzdáleném úbočí klidně pobekávaly. Vysoko na nebi se vznášel luňák a kroužil stále výš a výš, až zmizel v záplavě slunečního světla kdesi daleko nad zelenými pastvinami.

Ten, kdo tak zoufale bušil na dveře, byl pryč.

Otočila se a přelétla zrakem místnost. Zřejmě usnula. Snila a její ochrana, jak si s hrůzou uvědomila, dostala trhliny. Po onom bušení na dveře zůstaly energie kolem ní rozvířené a ozvěny nabyly na síle a zdrsněly. Ten sen byl stále s ní, živý a plný barev. V duchu si tu scénu vybavila znovu: hlučná síň plná pachů vařeného jídla a kouře z hořícího dřeva, lidská tlačenice, podvečerní jízda zelenými lukami, střet saské dívky s velšským princem. Všechno to bylo tak ostré a tak intenzivní, že to působilo až neskutečně. A každá částečka toho snu se nějak týkala tohoto domu. Sen však byl pryč. S povzdechem se sehnula a začala sbírat rozházené listy Simonova rukopisu – rukopisu obsahujícího stopy, jež hledala. Podivný skok od silných, divokých emocí k otupělé prázdnotě, která se v ní rozhostila, byl pro ni zcela novou zkušeností stejně jako strach, který ji tak náhle a bezdůvodně přepadl na terásce. Takový strach se jí nezmocnil, ani když čelila násilnickému poltergeistovi.

Odložila hromádku papírů na stůl, když vtom si s nečekanou naléhavostí uvědomila, že jednou svou částí touží vrátit se zpátky do snu a zjistit, co se stalo dál. Rozhlédla se. Slunce na obloze zas postoupilo o něco dál a místnost se naplnila stíny. Věděla, že by měla jet domů. Pokud to ale udělá, co poví Simonovi? Nebo Christine? S tou ženou na zahradě nedokázala navázat kontakt, tím spíš ji vyzvat, aby odešla. Ti dva přitom čekají na odpověď. I ona chce znát odpověď. Co když mají Offova hostina, jeho dcera a ten mladý, hezký princ něco společného s tímto domem? A co případně? Kromě jména.

Tohle je Offův val. Offa tu někdy musel být. I když možná ne. Vlastně o tom nikdy nepřemýšlela. Offa byl slavný král. Snad ten val dostal jméno po něm proto, že je na rozdíl od názvů některých velšských osad v okolí tak dobře zapamatovatelné. To jméno se tu vyskytovalo úplně všude. V okolních vesničkách člověk vídal Offovy kavárny, Offovy dárkové obchůdky i cukrárny prodávající Offovy karamely. A samozřejmě tudy vedla turistická stezka po dochovaných částech Offova valu, která pokračovala i dál, od moře k moři, jak to popisuje Asser a jak jej cituje Simon ve svém rukopise. Stezka vedoucí takřka kolem dveří této chalupy.

Leží snad odpověď v říši snů? Pohlédla zpět na stránky rukopisu. Snaží se jí ta žena na zahradě vypovědět svůj příběh? A byla to Simonova představivost, která tu náhlou návštěvu jejího ducha vyvolala, jak o tom žertem mluvili? Tohle se jí nikdy dřív nestalo, i když každý případ, který řešila, byl jiný. Představila si v duchu mladou a krásnou princeznu s chrpově modrýma očima a pokusila se tu postavu porovnat se stínem, který zahlédla na zahradě. Ne, tohle se jí nezdálo. Neleží ale odpověď právě tady někde?

„Beo?“

Při zvuku toho hlasu, který zaslechla z terasy, sebou trhla.

„Simone?“ Rozběhla se ke dveřím. „Neslyšela jsem vás přijíždět.“

„To mě dost překvapuje. Ten můj chcípáček řve a úpí ve smrtelných křečích pokaždé, když se v oblacích kouře škrábu sem do kopce.“ Vešel dovnitř a ona viděla, jak se rozhlíží. „Tak co, přišla jste na něco?“

„Slyšela jsem ten volající hlas. A něco jsem cítila.“ Zaváhala. „Chlad. Strach. Velmi silné emoce.“

Ostře na ni pohlédl. „Podařilo se vám s tím něco udělat?“ Vytáhl z kapsy krabičku zápalek a zamířil ke krbu. „Rozdělám oheň, jestli je vám zima.“

Všimla si, že když se skláněl ke krbu, zabloudil pohledem ke svému rukopisu.

„Přečetla jsem si tu část, kterou jste označil.“

Chvíli počkal, než se plamínek rozhoří, a pak se narovnal. „Napadlo mě, že to může být nějak důležité. Vždycky jsem celý text bez problémů dočetl až za polovinu a pak, kdykoli jsem se pustil do přepisování kapitoly o valu tady v Herefordshiru a o tom, jak se poprvé dozvídáme o Offovi a jeho paláci u Herefordu, začalo se ozývat to bouchání. A ten smutný, volající hlas.“ Usmál se. „Že by výplod mé fantazie?“

„Ne. Myslím, že se vám to nezdá.“

Pozvedl pobaveně obočí. „Tak kdo je Elise?“

„To nevím.“ Posadila se na kraj jednoho ze dvou křesel a rychle přemýšlela, jak mu vylíčit, co se přihodilo. „Nevěděla jsem, že tady někde měl král Offa palác,“ řekla nakonec ve snaze zaměřit se na něco, na co jí bude schopen odpovědět. „Víte, kde to bylo?“

„Četla jste tu pasáž?“ Znovu pohlédl na vytištěné stránky. „Bylo to, jak tam píšu, pravděpodobně takové čtyři až pět mil od dnešního Herefordu, poblíž dávného hradiště v horách, jemuž se říká Sutton Walls. Sutton je saský výraz pro South Tun, kde South je jih a Tun znamená město. Šlo zřejmě o Offovu nejjižnější základnu v Mercii. Má se za to, že mohl mít lovecký hrádek i přímo v Herefordu, ale důkazů pro to je málo. Archeologové si dřív mysleli, že tou jeho pevností bylo samo hradiště, ale pak provedli řadu vykopávek v okolních vsích nebo jejich blízkosti, a i tam našli pozůstatky saské zástavby. Na povrchu, pokud vím, dnes už nic patrné není, ale zřejmě se jedná o archeologicky významnou oblast. Chystám se sledovat výsledky bádání, které tu poslední dobou probíhá, a zjistit, jestli už vědci dospěli k nějakým závěrům, abych do své knihy zahrnul nejnovější poznatky. Potřebujeme vědět, kde vlastně Offa sídlil.“ Usadil se do křesla proti ní. „Promiňte, že jsem se nechal tak unést. Teď tedy zpátky k věci.“

Pozorovala skomírající namodralé plamínky, jak se rozbíhají po podpalovači a přeskakují na narovnaná polena. Tehdy měla říct ne. Povědět mu, že její další angažmá je nevhodné kvůli Markovu povolání, a nasměrovat ho na někoho jiného. Věděla však, že nemůže. Příliš ji do sebe vtáhl onen sen i ozvěny, jež jí zanechal v hlavě.

„Navázat kontakt s vaší návštěvnicí není tak snadné, jak jsem si původně myslela,“ pronesla opatrně.

„Ach tak. Cítím, že přijde nějaké ne. Nedokážete to udělat?“

„To jsem neřekla.“

„Připadám vám moc skeptický?“

„Ne. Nemůžete být úplný skeptik, jinak bych tu nebyla.“

„Fajn. Udělejme kompromis. Řekněme, že jsem pragmatik. V zájmu vědeckého bádání jsem ochoten odložit svou nedůvěru stranou. Tak jak jsme na tom teď?“

Cítila, že s ní hodlá polemizovat, a odpověděla mu žertovnou výtkou: „Slova jako vědecké bádání pokládají lidé jako já za neslušná.“

„Možná.“ Naklonil hlavu. „Nebudu je tedy používat. Požádal jsem Christine o pomoc a bylo by ode mě nezdvořilé, kdybych odmítl tu, kterou mi nabídla.“ Oheň se pomalu rozhoříval a začínal vydávat teplo. Rozepnul si sako. „Pokračujte, prosím. Povězte, na co jste přišla.“

„Obvykle mě podobné výzvy zaujmou a bývá poměrně snadné zjistit, oč jde, ale tady…“

Odmlčela se, náhle opět vážná. „Nepodařilo se mi tu ženu zahlédnout jinak než jako stín, ale slyšela jsem ji jasně a stejně tak jsem zaslechla i zvláštní ozvěnu jejího hlasu. Přesně jak jste to popisoval. A pak…,“ zahleděla se do plamenů a v duchu si tu scénu živě vybavila, „jste se vrátil, magická chvíle pominula a já jsem s ní ztratila kontakt.“ Opět se odmlčela. „Něco mě na tom znepokojuje.“

„K čertu!“ zaklel tiše. „Když to znepokojuje vás, co myslíte, že to dělá se mnou?“

Zpříma na něho pohlédla. „Bojíte se tu být sám?“

„Ne. Jistěže ne.“ Prudce vstal. „Žádný takzvaný duch mě odtud nevypudí. Jen nemám rád, když mě někdo soustavně vyrušuje. To je všechno.“

„Jste přece vědec, pragmatik,“ připomněla mu s úsměvem. „Něco takového by vás nemělo rušit. Měl byste uvažovat o logických vysvětleních.“

„Zadržte!“ Zvedl ruce v teatrálním gestu kapitulace. „Jaký já jsem, proboha, vědec? Jsem historik.“

„Ale vycházíte z poznatků archeologie, a jak jste sám řekl, chcete se opírat o výsledky nejnovějšího bádání.“ Pohodlně se opřela a zavřela oči. „Promiňte. Možná se bráním příliš vehementně, ale byl jste to vy, kdo přišel s těmi slovy o vědeckém bádání.“

Na okamžik zavládlo ticho. „Vyšetřovali vás někdy?“

„Ne! Nikdy. Většinou je každý rád, že jsem ho zbavila toho, co tam bylo.“

„Čímž se kruh uzavírá. Chtěl jsem od vás jen to, abyste mě zbavila té mé zpropadené návštěvnice.“

„A to taky udělám, ale musím se s tím vaším duchem utkat. Pokud se mi nechce zjevit, potřebuji znát celý příběh, abych mohla vymyslet, jak věc uchopit.“ Vstala.“ „Nechte to na mně. Kdy zase můžu přijít?“

„Kdykoli chcete. Čím dřív, tím líp. Visí nade mnou pevný termín odevzdání. Musím se soustředit.“

„Pak tedy přijdu hned zítra. Napřed vám ale zavolám.“

Přešla terasu a cestou po schůdcích dolů k autu se zastavila. Její pohled upoutal zvláštní kámen. Předtím tam nebyl, jinak by si ho určitě všimla.

Chvíli na něj zamyšleně hleděla a pak se sehnula a zvedla ho. Byl skoro tak velký jako slepičí vejce a přesně se jí vešel do dlaně. Měl barvu zaschlé krve s šedým žilkováním a byl hladký jako křišťál. Zdálo se, jako by z něj vyzařovalo jemné teplo. Opatrně z něj setřela pár šmouh od hlíny, které na něm ulpěly, a chvíli si ho prohlížela. Byl to jeden z těch okamžiků, jimž se naučila věřit, intuice, něco, co Simon nikdy nepochopí. V minulých dobách by se něco takového považovalo za poselství bohů. Na tom kameni bylo cosi zvláštního. Zatím nevěděla co, ale objevil se, zrovna když hledala odpověď.

Strčila si kámen do kapsy a ohlédla se zpět k domovním dveřím. Byly zavřené. Simon ani nepočkal, aby jí zamával.

Ve stínu živého plotu tiše stála Nesta, dcera lesa, bylinářka a čarodějka, a v duchu se usmívala. V té cizí ženě okamžitě poznala spřízněnou duši, hledačku pravdy a přítelkyni hvězd. Tím, že ten kámen zvedla, přijala výzvu a od nynějška bude muset sledovat celý příběh od začátku až do konce.

Po návratu domů Bea zjistila, že Mark je zavřený u sebe v pracovně. Na okamžik se zastavila přede dveřmi. Kdysi to bývala formální jídelna s výhledem na prostranství před katedrálou, osázené prastarými lipami, a na samotný chrám, jehož mohutná silueta vyplňovala všechna okna v místnosti. Nyní to byla příjemná studovna skýtající víc než dostatek místa pro Markův stůl, knihovnu a židle, které tu měl pro případy, kdy ten pokoj užíval k soukromým schůzkám. Uvnitř vládlo ticho. Bea se otočila a po špičkách vyšla do patra, aby ho nerušila.

Když byl ještě venkovským vikářem, bydlívali na nevelkých farách, jimž s oblibou říkali chalupy. Tou poslední byl moderní domek na okraji rychle se rozrůstající obce – typická novostavba, která nahradila starobylou, dávno prodanou faru. Od té doby, co se přestěhovali sem, se však jejich domovem stal tenhle nádherný kus historie. Byl jedním z domů, jež vedení anglikánské církve nechalo na začátku 19. století zrekonstruovat pro potřeby příslušníků vyššího kléru. Ty domy byly přestavěny z mnohem starších budov a tenhle měl to nejlepší z obou světů – pokoje v jeho zadní části dosud neztratily svůj středověký ráz, zatímco přední místnosti byly pozdně georgiánské. Bea to tu milovala.

Svoje útočiště si zřídila v podkroví v zadní části domu až pod šedou břidlicovou střechou, v pokoji s výhledem do malé zahrádky za domem. Bylo to její soukromé království. Říkala mu pracovna. Tady se cítila v bezpečí a studovala tu svět, který pro ni tolik znamenal – svět, jehož existencí nechtěla uvádět svého manžela do rozpaků.

Vešla dovnitř, tiše za sebou zavřela a opřela se o dveře. Tady nahoře měla své knihy, poznámky i prostor k meditaci. Na podlaze ležel veliký polštář, všude kolem měla rozestavěné svíčky a na stěnách visely ručně kolorované tisky Arthura Rickmana s obrázky posvátných míst světa. Zůstala pár minut stát a přes zahradní zeď hleděla na shluk střech starého města. Potom se rozhlédla po pokoji. Potřebovala přemýšlet, a tím mínila meditaci a modlitbu. Momentálně se nacházela v bezpečí domova, na vlastní půdě, a chtěla si v duchu probrat, co se vlastně stalo.

To, co mělo být běžnou návštěvou, nenápadnou obhlídkou situace, uklidňujícím setkáním se zbloudilou duší, jež potřebuje lásku a vedení, aby se mohla vydat vlastní cestou, se proměnilo ve znepokojivý a dosti děsivý zážitek, který skončil snad ještě dřív, než začal, a po němž následovalo cosi jako sen, ale ten byl tak živý, jako by byl součástí nějakého poselství z minulosti.

Vytáhla z kapsy kámen. Když ho tam v horách tak náhle uviděla ležet před sebou, podvědomě v něm rozpoznala znamení ukazující jí cestu do příběhu, kam ji navedla Simonova kniha. Byl součástí toho příběhu. Ještě sice nevěděla jak, ale velmi intenzivně to cítila.

Zapálila svíčku a posadila se na polštář, kámen v dlaních. Na jednom z kurzů, jež absolvovala, probírali psychometrii, vědu – tady se musela usmát při pomyšlení na to, jakým slovem by to asi nazval Simon –, jež přivolává minulost prostřednictvím doteků, napojením se na cosi hmatatelného, třeba nějakého artefaktu – šperku, hřebene, pramínku vlasů –, jichž používá ke koncentraci mysli na určitou osobu nebo místo, s nimiž byl dotyčný artefakt spojen. Přesně to jako dítě intuitivně dělávala, aniž si uvědomovala, že to je něco víc než pouhé fantazírování – že ta schopnost je skutečným a velmi vzácným darem. Už dřív to zkoušela s kameny z různých hradů a starobylých míst, zahrad či zřícenin, přičemž kdykoli jejich příběh skončil, zase ty předměty úzkostlivě vracela na jejich původní místo. Pomocí tohoto kamene se snad dokáže spojit s minulostí Christinina domku z bezpečí domova, aniž ji v soustředění bude rušit představa skeptického historika. Kameny tu byly odjakživa. Věrní svědkové času. Jejich stáří se rovnalo stáří země, a pokud by našla ten pravý z kamenů, snad by jí vnukl vodítko potřebné k vypátrání toho, co ženě v Simonově domě kdysi přineslo tolik bolesti. Pokud by ji k tomu poznání něco navedlo, bylo by její povinností vůči té ztracené duši zjistit, co přesně se tenkrát stalo.

Bea se pomalu zklidňovala. Zaslechla, jak hodiny na katedrále odbíjejí celou.

Hnízdo zmijí.

Ta slova se vynořila odnikud.

Ale tak to přece nebylo.

6

„Víš, že mě chce otec provdat za franckého krále?“ ozvala se Eadburhina nejstarší sestra Ethelfled a vzhlédla od vyšívání. Byla vyšší než její sestry a byla to statná mladá dívka, chytrá a vážná. Ve tváři se jí rozhostil samolibý úsměv. Její sestry strnuly. Všechny byly ve věku na vdávání a věděly, že je jim souzeno se provdat. A že jejich osud je cele v rukách jejich rázného otce. Bojovný a dobyvačný král Offa, veden bezohlednou ctižádostí, vládl železnou pěstí zemi, jež se stala nejmocnějším královstvím v Británii. Dívky ve věku na vdávání byly pro něj cenným aktivem a jeho tři dcery snad nejcennějším ze všech.

„To ti řekla matka?“ zeptala se Eadburh a zamračila se. „Myslela jsem, že se má Ecgfrith oženit s jednou z dcer krále Karla. Oba vás ve Francích určitě chtít nebudou.“ Jejich jediný bratr, který byl při vyjednáváních ještě větším trumfem než ony, byl stále ještě s otcem a s jeho rádci v síni na opačném konci dvora. Eadburh sáhla do košíku na stole pro špulku s hedvábím. Až ke stavení, kde ženy seděly, se přes nádvoří nesly zvuky hudby, hlasitý křik mužů a výbuchy smíchu.

„Matka soudí, že král Karel politikaří. Jeho děti jsou pro něj stejně jako pro našeho otce pouhými figurkami na šachovnici moci a momentálně nemá v úmyslu žádné z nich provdat či oženit,“ vložila se do hovoru prostřední sestra Alfrida. Byla ze všech tří dívek nejrozvážnější, nejtišší a snad i nejchytřejší.

„Matka mi nic neřekla. Zaslechla jsem, jak si o tom špitají manželky dvou thénů,“ prozradila Ethelfled a začervenala se.

„Nemůžeš hned věřit všemu, co říkají,“ odsekla Eadburh. „Král by si mohl vybrat kteroukoli z nás. Třeba mě. Jsem sice nejmladší, ale zato jsem nejhezčí!“

Obě starší sestry se rozesmály. „Asi víme, koho má pro tebe vyhlédnutého.“ Alfrida se na Eadburh dlouze a výsměšně zadívala. „Zřejmě si pro tebe nachystal to štěně z Powysu.“

Eadburh na ni zůstala zaraženě zírat. „Koho?“

„Prince Elisedda,“ zasmála se zvonivě Alfrida. „Proč by tě s ním jinak posílal obhlížet nekonečné řady dřevěných kůlů a bezpočet mužů vláčejících se s koši hlíny na ten mizerný val, když by tam klidně mohl poslat nějakého zeměměřiče? Uzavření sňatku je nejspolehlivější způsob, jak zajistit mír mezi královstvími. Opakoval nám to dost často.“

„Když toho o tom tolik víš, koho má v rukávu pro tebe?“ Ethelfled prudce vstala a odstrčila židli. „Už ti to pověděl?“

Alfrida zavrtěla hlavou. „Nechává si to do poslední chvíle pro sebe, jak všechny až moc dobře víme.“

„Kdo si co nechává pro sebe?“ Do místnosti vešla matka následovaná dvěma služebnými, které za ní vlekly koše s čerstvě natrhanými bylinami. Na rozdíl od dívek, které byly všechny světlovlasé po otci, měla Cynefryth tmavé vlasy a snědou pleť. Přimhouřenýma oříškově hnědýma očima ostře pohlédla na každou z dcer.

„Tatínek.“ Alfrida vzpurně pohlédla na matku. „Probíraly jsme možnosti našich sňatků.“ V jejím tónu probleskl osten hořkosti. „Předpokládám, že právě takový sňatek může být důvodem, proč otec dnes odpoledne dovolil Eadburh jet se synem krále Cadella. Aspoň toho svého vyhlédnutého manžela uvidí.“

„Nevím, kde jsi přišla na ten nápad, že by Offa chtěl některou z vás provdat za toho holobrádka,“ opáčila stroze matka. „O ničem takovém se mi nezmínil.“

„Nejsvětější Panně za to budiž dík,“ zvolala Eadburh vášnivě. „Mohu ti pomoct s těmi bylinami, mami? Vyšívat mě vážně nebaví.“ Odhodila práci. „A jestli z nás všech mají být královny, jakou jsi ty, pak v tomhle umění určitě vynikat nemusíme.“ A setřela pohledem Alfridu, která vyšívání milovala.

Cynefryth si podrážděně povzdechla a zamířila zpátky ke dveřím. „Tak pojď,“ řekla. „Tyhle byliny jsme natrhaly dnes po ránu, když byl měsíc ještě na obloze. Musím je namočit, dokud v nich dřímá síla měsíčního svitu. A udělat z nich masti.“ Nedodala už, že k tomu je třeba přidat navíc i kouzla a odříkat zaklínadla, které zná jen ona, což byl důvod, proč ten úkol nepřenechala tamní bylinářce.

Královské sídlo, jež Offovi skýtalo v této části Mercie útočiště, se pyšnilo velkou síní, jejíž mohutné dubové sloupy zdobila vyřezávaná zvířata, královskou ložnicí a dalšími prostory a přístavky potřebnými k ubytování početného královského doprovodu. Místnost, kde se připravovaly léky a masti, byla drobná hrázděná stavba hned za ošetřovnou, na kterou dohlížela Nesta, jež nebyla pouhou bylinářkou, ale zároveň i mocnou čarodějkou, a pokud se dalo věřit místním klepům, tak i osobou, s níž nebylo radno si zahrávat. Když Cynefryth s Eadburh vešly dovnitř, poslala ji královna pryč – aniž věnovala pozornost jejímu povýšenému pohledu –, jako by nebyla ničím víc než pouhou služebnou, která má nasbírat další koš bylin podle seznamu.

Jakmile osaměly, obrátila se Eadburh na matku. „Je to tedy pravda? Mám se provdat za prince z Powysu?“

Cynefryth si právě vyhrnula rukávy, aby začala vybírat z košů byliny a třídit, co právě nasbíraly. Bukvici, tužebník jilmový, konopí a mochnu. Studium bylin a lékařské umění patřilo ke královniným vášním a všude tam, kam s králem během svého věčného harcování královstvím zavítali, věděli všichni, že prostory, kde se v palácích zpracovávají byliny, jsou jejím hájemstvím. A všude už měla na stolech připravené své krabice s lahvičkami, víčka odklopená.

Cynefryth se ani neobtěžovala na dceru pohlédnout. „Ne, nemáš. Jaký smysl by mělo hloubit příkop a budovat val mezi našimi zeměmi, kdybychom si mohli vykoupit bezpečí tvým panenstvím?“

„Ale otec má přece v plánu nás všechny provdat, ne?“

Matka si povzdechla. „Samozřejmě. A to brzy. Vaše manželství ale budou plodem dlouhých úvah a vyjednávání. Mohu se ti zaručit, že nejmladší syn jednoho z britských králů nám za úvahu nestojí. Proč by si otec chtěl zajišťovat vliv právě tam, v zemi hor a věčných mlh, která nemá takřka co jiného nabídnout? Jsi pro nás cenná. Tvůj bratr a nejstarší sestra pravděpodobně zamíří k franckému dvoru. Ty a Alfrida uzavřete velkolepé sňatky s některými z britských králů, jejichž země chce otec svázat s Mercií pevným spojenectvím.“

„Takže aspoň o tom už je rozhodnuto?“ Eadburh si připadala lehce zhrzená. Copak si jí necení dost na to, aby včas rozhodli o jejím osudu?

„Ještě není nic jisté,“ usmála se matka trpělivě, „ale už to nebude trvat dlouho. Tvůj čas přijde, neboj se, dítě. Do té doby tě naučím vše, co je třeba vědět o bylinách. Žádná z tvých sester nemá chuť ani zájem se tomuto umění věnovat a moje byliny přitom mají využití, o jakém se lidem ani nesní.“

Dveře za nimi se otevřely a vešla Nesta s vrbovým košíkem na předloktí. Když uviděla královnu a její dceru rozmlouvat u stolu, zůstala uctivě stát. Z jejího výrazu nešlo nic vyčíst.

„Pojď dál, ženo.“ Cynefryth jí pokynula, aby přistoupila blíž. „V tuhle chvíli tě k nám musely zavát samy soudné sestry, co tkají Pavučinu osudu. Můžeš mou dceru začít učit svému umění. Každý den.“

Bea v úžasu zírala na saský pracovní stůl nasvícený paprskem slunce pronikajícím dveřmi a dopadajícím na vadnoucí byliny a hromadu proutěných košíků. Venku v dálce, kam už sluneční svit nedopadal, zahlédla nad korunami stromů siluetu dlouhého nízkého kopce a na jeho úpatí vysokou budovu podobnou stodole – královskou hodovní síň. Sama přípravna léků byla prostá stavba s konstrukcí z pevných trámů, se stěnami z proutí a rákosu a se stoly a policemi, na nichž stály srovnané dózy, misky a džbánky. Ze stropu visely svazky sušících se bylin. Na jednom konci místnosti hořel oheň a nad ním visel bronzový kotel. Ucítila pronikavou vůni bylin, která se mísila s důvěrně známým a příjemným pachem naštípaného dřeva a slámy. Zvenčí sem slabě doléhaly lidské hlasy, bučení krav, řehot koní a klapot jejich kopyt, řinčení železa, bušení kovářských kladiv a štěkot psů.

Čím intenzivněji vnímala atmosféru svého okolí, pachy i hřejivé doteky slunce, tím naléhavěji si pojednou uvědomila, že se jí hlasy žen vzdalují, a ač se je ze všech sil snaží zachytit, slábnou. Brzy už neslyšela nic než zpěv červenky z koruny ovocného stromu v sadu. Několikrát zamrkala. Ten pták nebyl z minulosti, byl tady, na jejich zahradě, a jeho večerní zpěv k ní pronikal oknem. Vidina královského paláce s jeho obyvateli byla ta tam.

Opatrně položila kámen na podlahu a dlouho nehybně seděla, pohroužena v myšlenkách. Doufala, že pokud meditace s kamenem zafunguje, přenese ji do minulosti domku na horském svahu a ona uvidí jeho počátky, lidi, kteří v těch místech žili, i scény utrpení, jež stály za ztrátou Elisedda. Přenesla ji však rovnou do příběhu Offových dcer a ten příběh pokračoval přesně tam, kde skončil její sen.

Elisedd?

Ne, to nebyl žádný ztracený domácí mazlíček. Byl to člověk. To štěně z Powysu. Říkali mu Elízeth. To jméno jí náhle vytanulo na mysli stejně jasně jako výrazné, hněvivé tváře krále Offy a jeho dcery Eadburh, jak si hledí do očí, jako by se na sebe chtěli vrhnout. O to tu tedy jde? Keltský princ, saská princezna a novodobý historik, který bezděky vyvolal dávnou minulost – to jsou figurky na této šachovnici. Bea se ztěžka zvedla a sáhla po zápisníku. Tajil se jí dech, když si naplno uvědomila, co vlastně viděla. Nikdy nevěř své paměti; paměť je nejošidnější článek lidského vědomí. Klíčové jsou první dojmy a obrazy. Všechno si vždycky zapisuj, vzpomněla si na slova lektora ze své první přednášky o psychometrii a na to, čemu říkal cestování v čase. Meditace s kamenem, který sebrala před Simonovým domem, ji přenesla do královského paláce na planině u řeky, ve stínu dlouhého nízkého kopce. Ten kámen ji vzal zpět do minulosti, do blízkosti krále Offy a jeho rodiny, do samého srdce hnízda zmijí.

7

„Tak co se stalo tam v tom domku?“ zajímal se Mark, když se sešli v kuchyni. Vypadal zcela vyčerpaně. Zatímco vytahovala z mrazáku krabičku se zbytky guláše, posadil se ke stolu, a když vkládala jídlo do mikrovlnky, řekl: „Promiň, lásko, ale já teď opravdu nemám hlad. Nevadilo by ti, kdybych si dal jen kafe? Musím ještě zkontrolovat nějaké účty. Dám si něco později.“

Díval se, jak mu vaří kávu, s vděčným úsměvem si od ní vzal hrnek a odnesl si ho zpátky do své pracovny. Na jeho otázku mu tak nemusela odpovídat. Nemusela lhát a vykrucovat se. Její tajemství prozatím zůstalo tajemstvím. S úlevou si povzdechla, uložila guláš zpátky do mrazáku a počkala, až uslyší, jak se dveře jeho pracovny zavírají.

Samozřejmě že to nemůže být jen Simonova kniha. Kámen to dokazoval. Scéna, jíž se stala svědkem, musí nějak souviset s domkem u Offova valu – s místem, jež tak lze nazvat ne proto, že stojí tak blízko u samotného valu, ale z jiných, zcela osobních důvodů.

Zalovila v hromádce knih na příborníku a vytáhla mapu Herefordu a okolí.

Hradiště z doby železné v Sutton Walls, jedno z míst, o nichž se Simon ve své knize zmiňuje, leželo asi pět a půl míle severně od Herefordu. Chviličku upřeně hleděla do mapy, potom ji odložila a sáhla po tabletu. Na internetu našla hned několik zmínek o zmizelém Offově paláci v Herefordshiru i jeho možné poloze. V duchu se usmála a pomalu si procházela další hesla. Ten dlouhý kopec, který viděla dveřmi místnosti, kde se sušily byliny a zhotovovaly léky, se shodoval s tvarem kopce, na němž stávalo hradiště. Rušný, opevněný palác se nacházel na rovině pod ním, kde viděla Eadburh a jejího velšského prince ujíždět svěží krajinou plnou luk podél břehů jemně meandrující řeky směrem k výše položeným místům. Prstem na mapě objela tok řeky Lugg, poté objevila tečkovanou čáru vyznačující linii Offova valu a sledovala, jak zahýbá napříč vrstevnicemi na západ k trigonometrickému bodu na samotném valu. Tehdy si uvědomila, že se jí třesou ruce. Bylo to skoro dvacet mil daleko, ale na koni se to dalo jistě zvládnout.

O pár minut později už byla zase zpátky v podkroví, ve světle svíčky seděla na svém polštáři a nervózně opět svírala v dlaních kámen. Provedla nezbytné ochranné rituály, obklopila se světlem a láskou, odříkala modlitbu a vyprázdnila mysl, aby se znovu přenesla do příběhu.

Probrala se mnohem později, když už svíčka dohořela, skomírající plamínek zablikal a zhasl a ona zůstala sedět potmě, schoulená na polštáři. Katedrální hodiny odbily půlnoc. Tentokrát to nezafungovalo. Nedostavil se žádný sen, žádná vidina minulosti. Nic než hluboký, bezesný spánek.

„Chtěl bych vám poděkovat. Zdá se, že jste toho mého ducha zpacifikovala.“ Simon jí zavolal hned následující den krátce po deváté, pouhých pár minut poté, co Mark odešel z domu, pod ramenem složku plnou poznámek pro svůj finanční výbor. Bea stála v podkroví, přidržovala si mobil u ucha a zamyšleně hleděla z okna. „Nevím, co jste udělala, ale od té doby, co jste tu byla, jsem ji už neslyšel ani pípnout.“ Očividně měl radost. „Zřejmě se rozhodla nechat mě na pokoji. Chtěl jsem vás chytit, dřív než se sem rozjedete, abych vám ušetřil cestu. Včera večer jsem díky vám udělal spoustu práce.“

Jeho slova ji zaskočila. Nikdy by ji nenapadlo, že nebude chtít v honbě za tím hlasem pokračovat.

„To mě moc těší,“ pronesla zdvořile neutrálním tónem. „Ale upřímně řečeno, nic jsem neudělala.“

Zasmál se. „Třeba si ta osoba uvědomila, že narazila na rovnocenného protivníka. Nebo jste jí možná ukázala, že tu pro ni nic není. Až příště zajedu do Herefordu, pozvu vás na kávu, abych se vám revanšoval.“

Bea se unaveně usmála. „To budu moc ráda. A dejte mi vědět, kdyby se vrátila.“

Ukončila hovor a položila mobil na parapet. Cítila se úplně vyčerpaná.

Kámen ležel na okně vedle mobilu, přesně tam, kam ho předešlého večera položila. Zvedla ho, chvíli ho zamyšleně držela a cítila, jak se jí v dlaních zahřívá. „Takže jsi opravdu odešla?“ zašeptala a pocítila vlnu vzrušení, neboť si živě vybavila obraz klevetících žen třídících sesbírané byliny, pronikavou vůni rostlin i naštípaného dřeva, a snad i cosi dalšího, nedefinovatelného, co bylo přítomno v místnosti, kde ty ženy stály.