First published in Great Britain in 1992 as Diana: Her True Story by

Michael O’Mara Books Limited

9 Lion Yard, Tremadoc Road

London SW4 7NQ

Copyright © Andrew Morton 1992

This revised 25th anniversary edition,

Diana: Her True Story – In Her Own Words,

first published in Great Britain in 2017 by Michael O’Mara Books Limited.

(Excluding ‘In her Own Words’)

© Andrew Morton 2017

Cover Photo © Patrick Demarchelier

Edited edition of ‘In Her Own Words’

© Michael O’Mara Books Limited 1997, 2017

Translation © Hana Catalano, 2022

All rights reserved

ISBN 978-80-242-7593-2

Úvod

I s odstupem 25 let je to jen těžko uvěřitelný příběh. Hollywoodští producenti by takový scénář považovali za příliš bizarní; krásná, avšak zoufalá princezna, neznámý spisovatel coby amatérský prostředník a kniha, která navždy změnila princeznin život.

V roce 1991 bylo Dianě skoro třicet let. Celý svůj dospělý život stála v centru pozornosti. Její svatbu s princem Charlesem v roce 1981 popsal arcibiskup z Canterbury jako „pohádku“. V očích veřejnosti představovali princ a princezna, spolu se svými malými syny, princem Williamem a Harrym, fascinující a sympatické tváře rodu Windsorů. Pouhé pomyšlení, že by jejich desetileté manželství mohlo mít veliké problémy, nepřipadalo vůbec v úvahu – dokonce ani pro nechvalně vynalézavý bulvární tisk. Týdeník Sunday Mirror v komentáři o jejich společné návštěvě Brazílie popisoval světu jejich vztah jako pevné partnerství, jejich důvěrnost vyvolávala ve všech médiích záchvěvy vzrušení.

Krátce poté jsem se dozvěděl nepřikrášlenou pravdu. Nepravděpodobným místem pro tato výjimečná odhalení se stala dělnická jídelna v anonymním londýnském předměstí Ruislip. Zatímco se dělníci za hlasitého hovoru věnovali talířům s vejci, slaninou a pečenými fazolemi, nasadil jsem si sluchátka, zapnul svůj otlučený diktafon a se vzrůstajícím úžasem jsem poslouchal princeznin nezaměnitelný hlas chrlící v rychlém proudu spontánního monologu svůj smutný osud. Jako bych se najednou přenesl do paralelního vesmíru. Princezna hovořila o svém zármutku, pocitu zrady, sebevražedných pokusech a o dvou věcech, o nichž jsem nikdy předtím neslyšel. O mentální bulimii, poruše příjmu potravy, a o ženě jménem Camilla.

Vrávoravým krokem jsem opustil jídelnu a jen stěží jsem mohl uvěřit tomu, co jsem vyslechl. Připadalo mi, že jsem se ocitl v nějakém ilegálním klubu střežícím tajemství. Nebezpečné tajemství. Večer jsem se pak cestou domů držel dostatečně daleko od okraje podzemního nástupiště, hlavu plnou stejné paranoie, která prolínala filmem Všichni prezidentovi muži, příběhemo prezidentu Nixonovi, vloupání do budovy zvané Watergate a následném šetření investigativních novinářů Woodwarda a Bernsteina.

Téměř deset let jsem psal o královské rodině a byl součástí mediálního kolotoče zaznamenávajícího činnost jejích členů, když cestovali po světě. Jak říkávali členové takzvané „královské smečky“, je to nejlepší zábava, jakou může člověk zažít oblečený. Nesčetněkrát jsem se s princem Charlesem a princeznou Dianou setkal na tiskových recepcích před každou jejich cestou. Rozhovory s princeznou byly bezstarostné, veselé a triviální, obvykle o mých křiklavých kravatách.

Nicméně život královského reportéra nebyla jedna dlouhá zábava. V zákulisí královské scény to byla hodně těžká práce. Šlo o to, udržovat kontakty uvnitř Buckinghamského a Kensingtonského paláce, kde Charles s Dianou obývali apartmány číslo osm a devět, aby se zjistilo víc o životě královské rodiny bez pozlátka. Napsal jsem knihy o životě uvnitř různých paláců, o bohatství královské rodiny, sepsal biografii vévodkyně z Yorku a při tom jsem docela dobře poznal jak jejich četné přátele, tak i královský personál. Myslel jsem si, že mám celkem jasnou představu o tom, co se děje za královskými branami z tepaného železa. Na tohle jsem vůbec nebyl připravený.

Skutečnou pravdu jsem poznal díky muži, jemuž patřil onen diktafon. S dr. Jamesem Colthurstem jsem se poprvé sešel v říjnu 1986 při běžné královské návštěvě. Doprovázel tehdy Dianu, když uváděli do provozu nový CT skener na jeho rentgenovém oddělení v Nemocnici sv. Tomáše v centru Londýna. Po akci jsem se ho nad šálkem čaje a sušenkami vyptával na Dianinu návštěvu. Brzy bylo jasné, že Colthurst, starý absolvent prestižní školy v Etonu a syn baroneta, jehož rodina vlastnila už více než sto let hrad Blarney v Irsku, znal princeznu celé roky.

Myslel jsem si, že by pro mě mohl být užitečným kontaktem. Spřátelili jsme se, užívali si squash na kurtech Nemocnice sv. Tomáše a pak jsme spolu v blízké italské restauraci usedli k vydatnému obědu. James byl upovídaný a rád hovořil nejen o princezně, ale na jakékoliv téma. Zajisté Dianu musel znát velmi dobře, vždyť ji navštěvoval, když ještě jako svobodná dívka bydlela se svými přáteli v Coleherne Court v Kensingtonu, a poslouchal její ódy na prince Charlese. Se skupinou přátel dokonce uskutečnili lyžařskou dovolenou ve Francii. Po Dianině povýšení do role princezny z Walesu se vytratila ta nenucená důvěrnost, která charakterizovala její život. Sice stále láskyplně hovořila o svém „Coleherne Court“, ale už v minulém čase.

Teprve po princeznině návštěvě Nemocnice sv. Tomáše s Colthurstem obnovili své přátelství a občas spolu poobědvali. Postupně byl také přibrán do jejího tajného klubu a místo fantazie získal střípky z Dianina skutečného života. Bylo jasné, že princeznino manželství nefunguje, že její manžel má aféru s Camillou Parker Bowlesovou, manželkou svého přítele z armády Andrewa, jenž byl nositelem zvláštního titulu Silver Stick in Waiting. Paní Parker Bowlesová, která žila poblíž Highgrove, což bylo venkovské sídlo rodiny prince z Walesu, si byla s princem tak blízká, že pravidelně pořádala večeře a jiná setkání pro jeho přátele v jeho sídle v hrabství Gloucester.

I když Colthurst měl dojem, že mu Diana svěřila tajemství, mýlil se. Od osobního strážce, který prince doprovázel při jeho nočních návštěvách Camilly v Middlewick Housu, přes majordoma a kuchaře, kteří měli příkazy připravit a podávat večeři, přestože věděli, že princ nebude jíst, protože šel za svojí milenkou, až po komorníka, jenž zaznamenával pořady z televizního seznamu v Radio Times, aby vytvořil dojem, že princ strávil poklidný večer doma – všichni, kteří pro prince a princeznu pracovali, byli do těchto podvodů vtaženi, často i proti své vůli. Princův komorník Ken Stronach se z těch každodenních lží roznemohl, Dickie Arbiter, tiskový mluvčí rodiny, se ocitl v „nemožné situaci“, když před světem udržoval iluzi o šťastné rodince a zároveň zavíral oči před tím, jak chladně se k sobě chovali v soukromí.

Když si princ Charles v červnu 1990 zlomil ruku při pólu a odvezli ho do nemocnice v Cirencesteru, jeho personál pozorně poslouchal policejní vysílačky oznamující průběh cesty princezny z Walesu z Londýna do nemocnice. Byli si dobře vědomi toho, že musí před Dianiným příjezdem rychle vyprovodit první návštěvu – Camillu Parker Bowlesovou.

Všichni zúčastnění si uvědomovali, že ten bublající kotel klamu, lstí a pokrytectví dříve či později přeteče. Denně se sami sebe ptali, jak dlouho ještě budou muset konspirovat a budoucí královnu vodit za nos. Možná donekonečna. Nebo dokud se princezna nezblázní z těch, jimž důvěřovala a obdivovala je, a kteří jí pořád opakovali, že Camilla je jen Charlesova kamarádka. Její podezření považovali za důsledek bujné fantazie naivní dívky, což šířila ve svém nejbližším okolí královna matka.

Po letech Diana ve známém televizním rozhovoru v pořadu BBC Panorama vysvětlila: „Přátelé mého manžela naznačovali, že jsem opět labilní, nemocná a měla bych být v nějakém ústavu, abych se dala dohromady. Překážela jsem.“

Ukázalo se, že Dianino podezření, na hony vzdálené blouznění šílené ženy, bylo důvodné. Bolestivě si uvědomovala fakt, že byla pravidelně podváděna nejen svým manželem, ale i lidmi uvnitř královského systému. A bylo pochopitelné, že to u ní vyvolalo vůči tomuto systému absolutní nedůvěru a opovržení. Tyto postoje následně formovaly její chování po zbytek života.

Když se Colthurst pustil do svého kyjevského kuřete, pozoroval při tom Dianu, jak nad svým ovadlým salátem hovoří se směsicí hněvu a lítosti o své stále neúnosnější situaci. Začínala si uvědomovat, že pokud se neodhodlá ke skutečně razantnímu kroku, bude se do konce života setkávat pouze se zármutkem a nepoctivostí. Její první myšlenka byla sbalit se a zmizet se svými syny do Austrálie. Připomínalo to chování její vlastní matky, Frances Shand Kyddové, která po hořkém rozvodu s Dianiným otcem, hrabětem Spencerem, žila v podstatě jako samotářka na ponurém ostrově Seil v severozápadním Skotsku.

Takový přístup by však vůbec nic nevyřešil. Zůstávala klíčová otázka: Jak veřejnost seznámit se svým příběhem a zároveň rozvázat ty právní, emocionální a konstituční uzly, které ji s monarchií svazovaly. Bylo to opravdové dilema. Kdyby se jen sbalila a zmizela, tak by její chování veřejnost i média, které pevně věřily pohádce, považovaly za iracionální, hysterické a naprosto nevhodné. Byla si jistá, že udělala vše, co mohla, aby ten problém řešila. Nejdřív mluvila s Charlesem, ten o tom odmítl hovořit. Potom si promluvila s královnou, ale narazila na betonovou zeď.

Nejenže se považovala za uvězněnou v hořce nenaplněném manželství, ale zároveň se cítila přikovaná k naprosto nereálné veřejné představě o svém královském životě a k lhostejnému královskému systému, který podle jejích slov řídili mocní „muži v šedém“. Jako žena i jako lidská bytost se cítila bezmocná. Uvnitř paláce se k ní chovali s laskavou blahosklonností, viděli v ní atraktivní ozdobu jejího snaživého manžela. „A Její královská Výsost bude dál dělat velice málo, ale velice dobře,“ komentoval jeden osobní tajemník na schůzce, kde se diskutovalo o jejím budoucím angažmá.

Nezapomeňme, že tohle byla tatáž žena, která se v roce 1987 zasadila víc než kdokoliv jiný o to, aby odstranila stigma kolem smrtelného viru AIDS, když si v londýnské nemocnici Middlesex potřásla rukou s pacientem trpícím touto nevyléčitelnou chorobou. I když to nebyla schopná přesně vyjádřit, Diana měla vlastní humanitární vizi, jež přesahovala jednotvárná kolečka tradičních královských povinností.

Zatímco vyhlížela ze svého osamělého vězení, jen zřídka minul den, v němž by neslyšela zvuky prásknutí dveřmi či další cvaknutí zámků. Ale představa o jejím pohádkovém životě se dál vrývala do mysli veřejnosti. „Cítila, že je v pasti,“ vzpomínal později Colthurst. „Na rozdíl od jiných žen si nemohla svobodně zvolit, že odejde i s dětmi.“

Jako vězeň odsouzený za zločin, který nespáchala, Diana měla zoufalou potřebu povědět světu o svém životě, o úzkosti, kterou cítila, stejně jako o svých ambicích. Její pocit, že je to nespravedlivé, byl velice silný. Chtěla vyjádřit svůj názor, chtěla mít možnost sdělit lidem celý příběh svého života a nechat je, aby ji soudili podle toho.

Snad měla pocit, že kdyby mohla vyprávět svůj příběh lidem, mohli by ji skutečně pochopit dřív, než bude příliš pozdě. „Ať mě soudí oni,“ řekla a byla přesvědčená, že veřejnost ji nebude posuzovat tak přísně jako královská rodina nebo masová média. Avšak její touha vysvětlit pravdu, jak ji viděla ona sama, se potýkala se sžíravými obavami, že by ji nepřátelé v paláci označili za choromyslnou a drželi ji pod zámkem. A nebyly to neopodstatněné obavy – v roce 1995, po odvysílání jejího rozhovoru v pořadu Panorama, tehdejší ministr ozbrojených sil Nicholas Soames, blízký přítel a bývalý královský správce stájí prince Charlese, popsal její stav jako „pokročilé stadium paranoie“.

Dianě i okruhu jejích nejbližších přátel postupně došlo, že pokud nevyjde najevo celý její příběh, veřejnost nikdy neuzná a nepochopí důvody jejího dalšího jednání. Uvažovala o několika možnostech, od série novinových článků přes televizní dokument až po vydání své biografie. Diana znala své poselství; teď se snažila najít prostředníka.

Jak by mohla svoji zprávu propašovat okolnímu světu? Zvážila situaci na britské společenské scéně a zjistila, že existuje jen málo možností. Rod Windsorů je nejvlivnější rodina v zemi a chapadla jejího vlivu těsně obepínají rozhodující činitele uvnitř televize a většiny tisku. Důvěryhodní prostředníci – BBC, ITV a takzvaný kvalitní tisk – by čelili kolektivnímu útoku v podobě mlžení, kdyby dala najevo, že po nich žádá zveřejnění pravdy o své situaci. A pokud by se její příběh objevil v nějakém bulvárním tisku, byl by vládními kruhy odmítnut jako zveličený nesmysl.

Co dělat? V Dianině malém okruhu důvěrných přátel se objevily opodstatněné obavy o její současné duševní rozpoložení a několik přátel si dělalo starosti o její bezpečnost. Vědělo se, že se v minulosti několikrát pokusila o sebevraždu, a jak její beznaděj rostla, sílily i obavy, že by si mohla vzít život. Brzdila je jen víra, že by to nikdy nedokázala udělat, protože milovala své děti.

Věděla, že jsem v té době pracoval na její biografii, a s mojí dřívější prací Diana´s Diary byla celkem spokojená, snad i proto, že detailní popis interiéru sídla v Highgrove namíchl prince z Walesu. Při práci na té knize jsem samozřejmě zaslechl narážky a šeptandu, že jim to moc neklape. Jenže tyto řeči, to byl pouhý předkrm před jen stěží stravitelnou hostinou informací, která měla teprve přijít.

Aniž bych si to plně uvědomoval, Diana si mě postupně prověřovala. Dala Colthurstovi jasně najevo, že nemá nic proti tomu, aby mi po kouscích předával informace. V březnu 1991 mi zavolal z telefonní budky z jižního konce Irska a řekl mi, že byl propuštěn sir Christopher Airey, osobní tajemník prince Charlese. Článek následně zveřejněný v týdeníku Sunday Times vzbudil v Dianě tiché nadšení, neboť věděla, že tato zbraň, kterou v utajení pomohla nabít, manžela zasáhla. Následovaly další testy, kterými jsem musel projít, i když nešlo o hádanky Pucciniho princezny Turandot.

Diana chtěla změnit svého kadeřníka Richarda Daltona a zkusit někoho jiného. Jak se nejlépe taktně rozloučit s jeho dlouholetými službami, aniž by tisku prodal svůj příběh? S Colthurstem jsme jí poradili, aby mu napsala upřímný dopis, koupila mu drahý dárek a rozloučila se s ním. Ta jednoduchá strategie fungovala.

Čemu jsem v této době nerozuměl, byl fakt, že ženě, která žije v systému, v němž každé významnější rozhodnutí dělá někdo jiný, dávají tyto malé volby a projevy vzdoru pocit, že svůj život do jisté míry kontroluje, a to ji osvobozuje.

Jednou se zničehonic zeptala Colthursta: „Chce Andrew rozhovor?“ Ve všech ohledech to byl ohromující návrh. Princezny zpravidla nedávají rozhovory, zejména když jsou centrem světového zájmu. To byla doba před její zpovědí v pořadu Panorama, a než princ Charles v televizi přiznal cizoložství s paní Parker Bowlesovou. Prostě to bylo něco neslýchaného.

Za několik dní od Dianina návrhu mě Colthurst pozval do  té dělnické jídelny v Ruislip, abych si poslechl ukázku jejího příběhu, který chtěla vyprávět. Očekával jsem, že půjde o několik krátkých vět věnovaných její charitativní činnosti a představám o jejích humanitárních ambicích.

Zase jsem se spletl.

Když jsem si zapsal poznámky o Dianiných sebevražedných pokusech, poruchách příjmu potravy, nevěře jejího manžela s Camillou, spěchal jsem za svým vydavatelem Michaelem O’Marou. Ten, zatímco před obědem kouřil svůj doutník, si vyslechl shrnutí mé schůzky, a potom s podezřením, že Colthurst je šikovný podvodník, prohlásil: „Když je tak nešťastná, proč se na fotkách vždycky usmívá?“

To bylo jádro celého problému. Budu-li ohledně princezny z Walesu a jejího manžela plavat proti proudu veřejného mínění, budu potřebovat nějakou pomoc. Několik načmáraných poznámek přepsaných ze starého diktafonu to nevyřeší. Bylo třeba, aby princezna co možná nejvíc spolupracovala na biografii, která by zahrnovala celý příběh jejího života, nejen její kariéru budoucí královny. Tak by mohla do kontextu zařadit své úzkosti, naděje a sny. Prakticky vzato, kniha, která z této spolupráce vznikla, Diana – její pravdivý příběh, byla její autobiografie, osobní svědectví ženy, jež se tehdy považovala za nevyslyšenou a bezmocnou.

Dianino okamžité nadšení pro tento projekt působilo až naivně, zajímalo ji, za jak dlouho kniha vyjde. Existovala však velká překážka – jak rozhovory s Dianou realizovat. Hovořit s princeznou osobně, i když jsem si to přál hodně, vůbec nepřipadalo v úvahu. Při svých sto devadesáti centimetrech a jako spisovatel známý personálu v paláci jsem jen stěží mohl zůstat nenápadný. Jakmile by vešlo ve známost, že se v Kensingtonském paláci objevil novinář – a v tu dobu tam princ Charles oficiálně pobýval –, bylo by z toho pozdvižení a Diana by na veškeré další projevy indiskrétnosti mohla zapomenout.

Martin Bashir, televizní reportér, který později připravil rozhovor s princeznou pro televizi, zjistil, že jediný způsob, jak vyzrát nad ostražitým královským systémem, je lest. V listopadu 1995, když Bashir hovořil s Dianou, propašoval svůj filmový štáb do Kensingtonského paláce během jedné klidné neděle, kdy tam nikdo z jejího personálu nebyl.

Pokud jde o mne, při rozhovorech s Dianou mě zastoupil James Colthurst. Byl to perfektní agent pro realizaci této choulostivé, a jak se ukázalo, i historické mise. Vyzbrojený seznamem mnou připravených otázek a svým diktafonem, Colthurst sedl na svůj starý bicykl a nonšalantně šlapal do pedálů po příjezdové cestě ke Kensingtonskému paláci. V květnu 1991 pořídil první ze šesti nahrávaných rozhovorů probíhajících během celého léta až do podzimu. Byly to rozhovory, které nakonec navždy změnily způsob, jak svět pohlížel na princeznu a královskou rodinu.

Colthurst si jasně vybavuje první sezení. „Seděli jsme v jejím obýváku. Diana byla oblečená úplně neformálně, měla na sobě džíny a modrou košili. Než jsme začali hovořit, vyvěsila telefon a zavřela dveře. Kdykoliv na ně někdo zaklepal a vyrušil nás, sundala si mikrofon a schovala ho pod polštář na pohovce.

„Prvních dvacet minut prvního rozhovoru byla hodně veselá a smála se, obzvlášť když hovořila o příhodách ze školních let. Jakmile se dostala k vážným problémům, pokusům o sebevraždu, ke Camille a své bulimii, vyzařoval z ní nezpochybnitelný pocit uvolnění, osvobození.“

Zkraje jejich prvního rozhovoru jí Colthurst řekl: „Upozorněte mě, pokud se objeví něco, o čem byste nechtěla mluvit.“ Její odpověď zněla: „Ne, ne, to je v pořádku.“ Bylo jasné, že chce, aby svět poznal celou pravdu i z jejího pohledu.

Občas sice byla trochu podrážděná a rozzlobená z toho, jak se k ní choval její manžel a královský systém, ale navzdory jejímu neskrývanému citovému rozpoložení bylo to, co princezna říkala, velice věrohodné – jednotlivé kousky skládanky do sebe konečně začaly zapadat. Na povrch se dostaly hluboce zakořeněné pocity prázdnoty a zavržení, které ji pronásledovaly většinu jejího života. Přestože bylo její dětství privilegované, bylo zároveň nešťastné. Diana popisovala neradostné emocionální prostředí, kdy vzpomínala na svůj pocit viny, že se nenarodila jako chlapec, aby zajistila pokračování rodu Spencerů, na slzy své rozvedené matky, na osamocené mlčení svého otce a na vzlyky svého bratra Charlese, když večer usínal.

Přestože rozhovor vedený na dálku nebyl zrovna dokonalá metoda a nedával možnost okamžitě reagovat, mnoho otázek se ukázalo být zbytečnými, protože jakmile začala Diana hovořit, jen stěží se zastavila, aby se nadechla. Její příběh – to byl vodopád slov. Představoval formu zpovědi přinášející velkou úlevu. „Byla jsem úplně na dně. Byla jsem zoufalá,“ tvrdila Diana během svého následného rozhovoru v televizi. „Myslím, že už jsem měla dost toho, že se na mě pohlíží jako na nějakou trosku, protože já jsem hodně silný člověk a vím, že příčina komplikací tkví v systému, v němž žiji.“

Dianino vyprávění v ní vyvolalo spoustu vzpomínek, některé byly radostné, u jiných jen těžko hledala slova. Její nálada se neustále měnila jako aprílové počasí. Zatímco byla upřímná, dokonce i zábavná, když mluvila o své poruše příjmu potravy, mentální bulimii a nesmělých sebevražedných pokusech, při vyprávění o svých dřívějších dnech uvnitř královské rodiny – o „temných časech“, jak je nazývala – byla naprosto skleslá.

Znovu a znovu zdůrazňovala, jak silně vnímala svůj osud – přesvědčení, že se nikdy nestane královnou, ale že jí byla předurčena výjimečná role. Ve svém srdci cítila, že jejím údělem je jít cestou, na které bude monarchie ve srovnání s jejím skutečným posláním druhořadá. Při zpětném pohledu vidíme v jejích slovech pozoruhodně předvídavou předpověď.

Občas úžasně ožila, zejména když hovořila o svém krátkém životě svobodné dívky. O své romanci s princem Charlesem mluvila se steskem, o svém neradostném dětství se smutkem a o vlivu, jaký měla Camilla Parker Bowlesová na její život, s rozrušením. Skutečně hodně usilovala o to, aby nebyla považována za paranoidní nebo pošetilou, což o ní často říkali přátelé jejího manžela. Proto nám ukázala několik dopisů a pohlednic pro prince Charlese od paní Parker Bowlesové, aby dokázala, že si jejich poměr nevymýšlí.

Tyto milostné dopisy, vášnivé, zamilované a plné potlačované touhy, nenechaly mne ani mého nakladatele vůbec na pochybách, že Dianina podezření jsou opodstatněná. Bylo zcela evidentní, že Camilla, která Charlese nazývala „svým nejdražším miláčkem“, byla žena, jejíž láska nevyhasla ani s odstupem času a při obtížích spojených s usilováním o jeho získání. „Nenávidím, že ti nejsem schopná říct, jak moc tě miluji,“ psala a pokračovala, jak moc touží být s ním a že je navždy jenom jeho. Konkrétně si vzpomínám na jednu působivou větu, která zněla: „Moje srdce i tělo prahnou po tobě.“

Nicméně, jak nás informoval významný žalobce, podle přísných britských zákonů to, že člověk něco ví, ještě neznamená, že to smí zveřejnit. K Dianině velké nelibosti a navzdory drtivým důkazům jsem v té době nemohl napsat, že princ Charles a Camilla Parker Bowlesová jsou milenci.

Místo toho jsem musel použít jen narážku, že „tajné přátelství“ vrhá dlouhý stín na královské manželství. Důležitější možná bylo, že si Diana po přečtení této skrývané korespondence uvědomila, že veškeré naděje na záchranu svého desetiletého manželství, které dosud měla, jsou nenávratně ztracené.

Přestože se práci na knize aktivně věnovala a byla jí nadšená, následně probírané nepříjemné a nevyřešené problémy, obzvlášť vztah jejího manžela s Camillou Parker Bowlesovou, ji často vyčerpávaly.

Jelikož jsem pracoval zprostředkovaně, musel jsem její nálady předvídat a jednat podle toho. Obecně platilo, že dopoledne byla nejvýřečnější a plná energie, zejména když princ Charles nebyl doma. Tehdy byly rozhovory nejproduktivnější a Diana ze sebe sypala svůj příběh téměř bez dechu. Dokázala být znepokojivě bezstarostná, dokonce i při probírání nejintimnějších a těžkých období svého života.

Když poprvé promluvila o svých sebevražedných pokusech, potřeboval jsem samozřejmě vědět mnohem víc o tom, kdy a kde k nim došlo. Proto jsem na to téma předal množství konkrétních otázek. Když je uslyšela, považovala to za poněkud vtipné. „Docela dobře napsal můj nekrolog,“ řekla Colthurstovi.

Na druhou stranu, při odpoledním sezení jí energie ubývala a rozhovor nebyl tak plodný. To se stávalo zejména tehdy, když se o ní v tisku objevilo něco špatného nebo když se nepohodla s Charlesem. Pak bylo obvykle rozumné soustředit se na šťastná období, na její vzpomínky z dob, kdy byla svobodná, nebo na její dva syny, prince Williama a Harryho.

Jak týdny ubíhaly, bylo navzdory všem překážkám jasné, že její vzrušení a angažovanost v našem společném projektu roste, obzvlášť když se rozhodlo o názvu knihy. Kdyby například věděla, že dělám rozhovor s důvěryhodným přítelem, udělala by všechno možné, aby pomohla nějakým dalším kouskem informace, novým vtipem nebo úpravou otázek, které jsem jí dříve předložil.

Zatímco byla skoro až nerozvážně dychtivá, aby se její slova dostala co nejdřív na veřejnost, kalil tento pocit strach, že Buckinghamský palác zjistí, kdo je mým tajným zdrojem. Odhalí, že „informátorkou“ a zdrojem informací je ona sama. Uvědomovali jsme si, že Diana musí mít „čisté ruce“. Kdyby se princezny zeptali: „Sešla jste se s Andrew Mortonem?“, měla by odpověď: „NE“ znít přesvědčivě. Ve skutečnosti byla princezna tou poslední, kdo si uvědomoval důležitost zapírání, ale jakmile věděla, že její místo bude v pozadí, byla ještě nadšenější.

V první řadě zastírání stáli její přátelé, kteří posloužili jako zástěrka k zamaskování Dianiny spolupráce. Současně se sepisováním otázek pro princeznu jsem odeslal dopisy okruhu jejích přátel a požádal je o rozhovor. Oni následně kontaktovali Dianu s dotazem, zda by měli, či neměli spolupracovat. Výsledek byl různý. Některé povzbudila, u některých váhala, záleželo na tom, jak dobře je znala.

Mnozí z těch, kteří znali skutečnou Dianu, byli opravdu přesvědčeni, že její život už nemůže být horší, tvrdili, že cokoliv jiného by bylo lepší než její současná situace. Navíc měli pocit, že hráz kolem jejího manželství se může kdykoliv protrhnout, že její příběh může vyjít brzy na světlo, a pokud to přijde od prince z Walesu, zcela jistě to nebude v Dianin prospěch. V této horečnaté atmosféře její přátelé hovořili otevřeně a upřímně, víc než dobře si byli vědomi, že by jim jejich jednání mohlo přinést nežádoucí zájem médií. Později byli dokonce připraveni podepsat prohlášení, jež potvrdí jejich účast na knize. Chtěli tak vyvrátit pochybnosti editora týdeníku Sunday Times Andrewa Neila, v němž měly být zveřejněny výňatky z knihy. Diana později vysvětlila, proč její přátelé promluvili. „Hodně lidí vidělo ty problémy v mém životě a cítili, že by mi svojí podporou mohli pomoci.“

Její kamarádka a astroložka Debbie Franková tento pocit potvrdila, když měsíce před vydáním knihy hovořila o Dianině životě. „Stávalo se, že jsem ze schůzek s Dianou odcházela s pocitem úzkosti a s obavami, protože jsem věděla, že pro ni není cesta ven. Po vydání knihy Andrewa Mortona se mi hodně ulevilo, protože svět poznal její tajemství.“

Jak moje rozhovory pokračovaly, její přátelé a další známí potvrzovali, že za jejími úsměvy na veřejnosti a atraktivním zjevem je osamělá a nešťastná mladá žena, která prožívá manželství bez lásky, že pro královnu i zbytek královské rodiny je důležitá jako páté kolo u vozu a že je často na štíru s cíli a záměry královského systému. Jedním z povzbudivých aspektů toho příběhu byl fakt, že se Diana se střídavými úspěchy snažila se svým životem vyrovnat, že se z oběti postupně stala ženou, která má svůj osud ve svých rukou. Byl to proces, v němž princezna pokračovala až do samého konce.

Po prvním sezení s dr. Colthurstem Diana věděla, že překročila Rubikon. Odhodila tradiční královskou mapu a jen s mlhavou představou o cestě vyrazila dál sama. Tehdy na dálku zprostředkovaně hovořila s mužem, kterého téměř neznala, o tématech, jež by v případě zneužití zničily její reputaci. Rozhodně šlo o značně lehkomyslné a potenciálně nerozumné jednání. Ale fungovalo to skvěle.

Během tohoto výjimečného roku tajností a lstí jsme s O’Marou a Colthurstem nejen psali, bádali a publikovali to, z čeho se měla stát jedinečná literární bomba, „autorizovaná neautorizovaná“ biografie, ale také jsme se stali Dianiným stínovým soudem přehodnocujícím její placené poradce. Do našich rukou se přesunulo vyřizování problémů s personálem, řešení mediálních krizí, a dokonce i sepisování princezniných proslovů.

Jak Colthurst vzpomíná: „Proslovy pro ni hodně znamenaly. Uvědomovala si, že jejich prostřednictvím může předat osobní vzkaz. Dávalo jí to pocit, že tím skutečně posiluje své postavení a úspěch, že veřejnost fakticky naslouchá jejím slovům a nesoudí ji pouze podle jejího oblečení nebo účesu. Vždycky celá vzrušená volala, když se dostala do televizního vysílání nebo rádia, a těšilo ji, že se jí dostalo chvály, nebo dokonce uznání za její myšlenky.“

Pomáhat vytvářet budoucnost nejznámější mladé ženy na světě přímo pod nosem britského tisku a Buckinghamského paláce bylo pro nás všechny vzrušující a zábavné období.

I když mělo své světlejší okamžiky, byla to velice riziková hra, kdy vítěz bere vše. Při dvou různých příležitostech jsem byl bývalými kolegy z branže varován, že po sérii trefných článků o válce mezi Dianou a Charlesem, zveřejněných v týdeníku Sunday Times, Buckinghamský palác pilně hledal mého „krtka“. Krátce po jednom takovém varování se někdo vloupal do mojí kanceláře, spisy byly přehrabané, ale neztratilo se nic, co by stálo za řeč, kromě kamery. Šifrovací telefon a místní telefonní budky byly od té chvíle jedinou jistotou, aby se Diana při otevřeném rozhovoru cítila dost bezpečně. Pro větší jistotu si Diana nechala prověřit, zda ve svém obýváku nemá odposlouchávací zařízení – žádné se nenalezlo – a rutinně skartovala každý potenciálně nebezpečný kousek papíru, který se dostal na její stůl. V královském systému nevěřila nikomu. Vlastně ani mimo královský svět.

Dokonce ani s Jamesem Colthurstem nebyla nikdy zcela upřímná. Zatímco se vztekala kvůli nevěře svého manžela, zatajila, že sama měla dlouhou, i když ojedinělou milostnou aféru s důstojníkem Jamesem Hewittem, tankovým velitelem během první války v Zálivu, stejně jako krátký flirt se starým přítelem Jamesem Gilbeym. Později byl odhalen jako mužský hlas na nechvalně známých nahrávkách v aféře Squidgygate, což byly telefonické rozhovory mezi Gilbeym a princeznou ilegálně pořízené na Nový rok 1990. Neměli jsme sebemenší tušení ani o její zamilovanosti do ženatého obchodníka s uměním Olivera Hoarea, jenž byl předmětem její lásky a oddanosti během bádání a psaní knihy Diana – její pravdivý příběh.

Při zpětném pohledu byla její troufalost neuvěřitelná a nabízí se myšlenka, jestli Diana chtěla zveřejnit svoji verzi příběhu jako první proto, aby unikla nařčení, že zavinila krach manželství ona. Je to otázka, která nebude nikdy zcela zodpovězena. V podstatě to byla jedna z Dianiných nejtrvalejších a pravděpodobně nejvíc fascinujících vlastností, kdy bez ohledu na to, jak si její přátelé připadali Dianě blízcí, vždycky před nimi něco tajila a všechny je měla rozškatulkované.

Když náš projekt nabíral na obrátkách, docházelo k mnoha telefonickým hovorům mezi Colthurstem a princeznou ohledně všedních podrobností z jejího života a nebyl čas ani důvod zvažovat její motivaci. Prioritou zůstávalo vydat knihu, v níž by se s pochopením a autenticitou přesně zobrazila její osobnost. Při šokující podstatě princeznina příběhu a utajení její angažovanosti musela kniha působit věrohodně.

Moje první zkouška ohněm nastala, když si princezna pročítala rukopis. Byl jí dodáván postupně při každé vhodné příležitosti. Jako všechno ostatní spojené s touto knihou i to bývaly amatérské a nahodilé operace. Jeden takový příklad se odehrál během pozdního sobotního dopoledne, když jsem musel jet na kole na brazilskou ambasádu v Mayfair, kde princezna obědvala s velvyslancovou manželkou Lucií Flecha de Lima, abych jí tam předal nejnovější dáreček.

Jelikož mi byla dána možnost napsat příběh o nejoblíbenější ženě na světě, logicky mě zajímalo, zda jsem její postoje a slova interpretoval poctivě a přesně. K mé velké úlevě neměla námitky. Jednou byla natolik dojata jímavostí vlastního příběhu, že dokonce přiznala, že se rozplakala.

Provedla řadu úprav zpřesňujících fakta a míst, na něž měl být kladen důraz, ale pouze jednu významnější. Byla to úprava, která měla ukázat její respekt ke královně. Během rozhovorů řekla, že když se vrhla ze schodů v královnině sídle v Sandringhamu – byla tehdy těhotná, čekala Williama –, nejdříve se objevila na scéně královna. V rukopise Diana pozměnila text a vložila jméno královny matky, pravděpodobně kvůli úctě k panovnici.

Zůstávaly další zádrhele. I když na záznam hovořili četní Dianini blízcí přátelé, aby podpořili autenticitu textu, princezna připustila, že kniha potřebuje přímou spojitost s její rodinou. Nějaký čas jsme o tom debatovali a Diana nakonec souhlasila, že dodá rodinná alba Spencerových, v nichž byla Diana na mnoha pěkných fotografiích. Hodně jich fotografoval její otec, hrabě Spencer.

Krátce před jeho úmrtím mu princezna poslala krátkou zprávu s vysvětlením, proč spolupracovala na knize o svém životě.

Chtěla bych Tě požádat o velkou laskavost.

Zejména bych si přála, abys to střežil jako tajemství mezi námi. Prosím, udělej to.

Jeden spisovatel, který mi prokázal zvláštní přízeň, nyní píše knihu o mně jako o Dianě, nikoliv jako o princezně z Walesu. Naprosto mu důvěřuji – a mám pro to veškeré důvody. Již dlouho má pocit, že královský systém značně zastínil můj vlastní život, a on by rád napsal knihu o všech stránkách mé osobnosti.

Je to pro mne příležitost, abych se trochu vynořila a neztrácela se v tom systému. Spíš to vidím jako záchrannou vestu, abych neutonula, a je pro mne nesmírně důležité – tohle mi došlo, když jsem chlapcům ukazovala alba –, abych si tyhle věci, to, kdo jsem já, připomínala.

Pokračovala a požádala otce, aby pro knihu poskytl rodinná alba. A ejhle, za několik dní přistálo v kancelářích mého nakladatele na jihu Londýna několik velkých, rudých, zlatě embosovaných rodinných alb. Z nich jsme pak vybrali dostatek fotografií, pořídili jejich kopie a alba vrátili majiteli. Princezna sama pomohla s identifikací lidí, kteří se s ní objevovali na fotkách. Byl to proces, který si hodně užívala, protože vyvolával množství šťastných vzpomínek, zejména z dob dospívání.

Uznala také, že musíme mít na přebalu knížky nějakou dosud nezveřejněnou fotografii, aby kniha byla skutečně odlišná. Jelikož bylo vyloučené, že by se speciálně kvůli tomu nechala vyfotografovat, sama vybrala na přebal půvabnou fotografii od Patricka Demarcheliera, kterou měla ve svém psacím stole v Kensingtonském paláci. Tenhle snímek a ty, na nichž je se svými dětmi a které se také použily v této knize, byly její nejoblíbenější. K výročnímu vydání knihy Diana: její skutečný příběh – jejími vlastními slovy jsme pro přebal vybrali dosud nezveřejněný snímek pořízený Demarchelierem.

Přestože se stahovala bouřlivá mračna, tyto události proběhly v poklidu. Kniha měla vyjít 16. června 1992, a jak se datum blížilo, napětí v Kensingtonském paláci se stupňovalo. Dianin nově jmenovaný osobní tajemník Patrick Jephson přirovnal tamní atmosféru ke „sledování pomalu se rozlévajícího tratoliště krve pod zamčenými dveřmi“. V lednu 1992 dostala princezna varování, že Buckinghamský palác ví o její spolupráci na knize, přestože v té fázi ještě neznali její obsah. Ona však přesto ve spolupráci pokračovala. Věděla, že na obzoru je pohroma, ale nepochybovala o tom, že ji přežije.

Nějakých šest měsíců před vydáním knihy napsala v dopise Jamesi Colthurstovi: „Je zřejmé, že se připravujeme na sopečný výbuch, a já cítím, že zvládnu cokoliv, co přijde! Děkuji Vám za Vaši víru ve mne i za to, že jste si dal tu práci, abyste porozuměl mé mysli – je obrovská úleva nebýt už sama a vědět, že je v  pořádku být sama sebou.“

Ukázka Dianiných vlastnoručních úprav rukopisu

Sopka vybuchla 7. června 1992, když se v Sunday Times objevil první výňatek pod palcovým titulkem: „Diana dohnána ‚bezcitným‘ Charlesem k pěti pokusům o sebevraždu“. Pod tím byl podtitulek: „Rozpad manželství vedl k onemocnění; princezna říká, že nebude královnou.“

Teď, když se příběh jejího života dostal do všeobecného povědomí, což dokazuje skutečnost, že princ Charles a Camilla Parker Bowlesová jsou manželé už od roku 2005, je těžké vyjádřit ten šok, odpor a ohromení, které se objevily na začátku. Kritika byla obrovská a krutá. Arcibiskup z Canterbury varoval, že kniha poškodí oba chlapce, jeden člen parlamentu navrhl, abych byl uvězněn v londýnském Toweru, zatímco předseda Press Complaints Commission¹ lord McGregor nařkl média, že „strkají nos, kam nemají.“

V následujícím rozruchu byla kniha s opovržením odmítnuta a nesměla se prodávat v mnoha velkých knihkupectvích a supermarketech. V Británii byla označena za nejzhoubnější knihu devadesátých let. Jednou z ironií celé aféry je, že biografie napsaná a vydaná za plné a nadšené spolupráce dotyčné osoby by měla být pokrytecky bojkotována na základě podezření, že jde o falešné vykreslení jejího života.

Pokud jde o Dianu, té se ulevilo, že její příběh je konečně venku, ale zároveň měla obavy, aby se neprozradila. Musela být schopná popřít svoji účast, kdyby ji královský palác obviňoval.

Byla to role, kterou s přehledem zvládla. Spisovatel a hvězda televizních obrazovek Clive James s potěšením vzpomínal, jak se Diany při obědě ptal, zda se na té knize podílela. Napsal: „Přinejmenším jednou mi lhala. Řekla: ‚S knihou Andrewa Mortona nemám nic společného. Ale poté co s ním hovořili moji přátelé, musela jsem stát při nich.‘ Když to říkala, dívala se mi přímo do očí, byla velmi přesvědčivá.“

Ty první dny po počátečních reakcích naplno otestovaly její odhodlání. Brzy však začínala dostávat od veřejnosti takový druh podpory, který pro ni vždycky hodně znamenal. Zatímco po vydání jejího příběhu veřejný obraz Diany prošel neuvěřitelnou proměnou, nemyslím si, že si skutečně promyslela důsledky svého jednání. Když se jí na to později ptali, odpovídala zdráhavě: „Já nevím. Možná lidé lépe rozumí, možná existuje hodně žen, které trpí stejným způsobem, ale v jiném prostředí, takové, které se nedokážou samy za sebe postavit, protože jejich sebevědomí je rozpolcené.“ V té odpovědi se opět prokázal její neomylný instinkt. Mnoho žen, převážně z Ameriky, se vyjádřilo, že se v jejím příběhu částečně našly. Dopisy se jen hrnuly. Hodně z nich přišlo od lidí, kteří trpěli poruchami příjmu potravy a tiše přijímali svůj úděl. Pro mě jeden z nejdojemnějších případů dorazil od jedné bulimické ženy z Perthu v Západní Austrálii, která neuměla dobře číst a psát, ale Dianina osobní statečnost ji prý inspirovala k tomu, že si doplní vzdělání a pokusí se žít lepší život. Byla to výjimečná reakce – a hodně pro Dianu znamenala.

Během let se objevilo množství spekulací, že Diana své spolupráce na knize později litovala, protože nepříjemným způsobem vykreslovala těžké období v jejím životě. Pravda je, že nechala to takzvané „temné období“ za sebou a těšila se na budoucnost, která ji bude naplňovat více. Její přítel, filmový režisér lord Puttnam, vzpomíná: „Přihlásila se k tomu, co udělala. Věděla, co dělá, a vzala na sebe vědomé riziko, přestože byla k smrti vyděšená. Ale přísahám, že jsem nikdy nezaslechl jediné slovo lítosti.“

V měsících, které následovaly po této významné události, kniha nejen změnila způsob, jak veřejnost pohlížela na monarchii, a přinutila prince a princeznu z Walesu konečně hovořit o svém zkrachovalém manželství, ale zároveň přinesla to, o čem Diana snila – naději, šanci na naplnění, svobodu a budoucnost, v níž by byla konečně volná a sama sebou.

V posledních letech, a zejména v posledních několika měsících jejího života se svět stal svědkem rozkvětu Dianina humanitárního ducha, vlastností, které by podle mého názoru zůstaly skryté, pokud by neměla odvahu a odhodlání povědět veřejnosti o svém životě pravdu. Diana toho cíle dosáhla a verdikt veřejnosti může být posuzován podle množství květin před Kensingtonským palácem a jinde, a měřen vlnami smutku, které zaplavily nejen její zemi, ale i zbytek celého světa, když předčasně zemřela při automobilovém neštěstí v Paříži 31. srpna 1997.

Přestože již nežije, její slova s námi zůstanou navždy. Příběh obsažený na stránkách knihy Diana – její pravdivý příběh vyšel z jejích rtů. Nebyla u toho žádná světla kamer, žádné zkoušky, druhé pokusy či zvukové úpravy. Byla to slova od srdce, která živě a někdy v trýznivých detailech popisují smutek a osamělost ženy obdivované a zbožňované na celém světě. Když jsem psal knihu Diana – její pravdivý příběh, její zpověď byla v textu použita sotto voce – zestručněně. Jedním z přetrvávajících zármutků jejího krátkého života byla skutečnost, že v podstatě nikdy neměla šanci „otevřeně zpívat“, jak řekl její bratr. Po Dianině smrti jsem konečně mohl do nového vydání zahrnout přepis jejích nepřikrášlených slov. Avšak i tehdy nám technologická omezení zabránila zahrnout vše, co bychom chtěli. Například Colthurst jednou kvůli rozhovoru použil zástěrku, že bude léčit Dianinu bolest v rameni. Jenže přístroj, který použil, byl tak blízko k mikrofonu, že jeho zvuk audionahrávku narušil. V dnešní době, díky pokroku v moderní technologii, jsme mohli její slova extrahovat, a já se tak mohu podělit o komplexnější výčet jejích historických a skutečně jedinečných rozhovorů.

Kniha o Dianě má tři části. První je editovaný přepis rozhovorů s Dianou, který tvořil základ pro původní vydání knihy Diana – její pravdivý příběh. Druhá část je tato biografie a třetí část obsahuje výčet událostí, které následovaly po vydání knihy v roce 1992 až do současnosti.

Kdyby Diana žila dál, pravděpodobně by v určité době sepsala vlastní paměti. Bohužel to není možné. Zpověď, která následuje, je její životní příběh, tak jak ho chtěla vyprávět. Její slova jsou nyní vše, co po ní zbylo, zpověď, která se co nejvíc blíží její autobiografii. To jí nikdo nemůže upřít.

1 Britská komise pro řešení stížností na tisk, pozn. překl.

DIANA, PRINCEZNA Z WALESU – VLASTNÍMI SLOVY

Poznámka nakladatele: Následující slova jsou vybrána a editována z velkého množství nahraných rozhovorů poskytnutých Andrewu Mortonovi Dianou, princeznou z Walesu, v letech 1991–1992 pro vydání knihy Diana – její pravdivý příběh.

DĚTSTVÍ

[Moje první vzpomínka] je vlastně vůně vnitřku mého kočárku, byla to umělá kůže, a vůně stříšky. Narodila jsem se doma, ne v nemocnici.

K největšímu otřesu došlo, když se maminka rozhodla odejít. To je naše živá vzpomínka – nás čtyř. My všichni máme vlastní vysvětlení toho, co se mělo stát a co se stalo. Lidé zaujímali stanoviska. Různí lidé spolu přestali komunikovat. Pro mne a mého bratra to byla velice nanicovatá a trapná zkušenost.

Charles [Dianin bratr] mi onehdy řekl, že si neuvědomil, jak moc ho ten rozvod ovlivnil, dokud se neoženil a nezačal žít vlastní život. Ale obě moje sestry – jejich dospívání probíhalo mimo nás. Vídali jsme je o prázdninách. Nevzpomínám si, že by se dělo něco mimořádného.

Zbožňovala jsem svoji nejstarší sestru, a když přišla ze školy, prala jsem všechny její věci. Připravovala jsem jí kufřík, napouštěla vodu do vany, stlala jí postel – prostě všechno. Dělala jsem to a myslela jsem si, že je to úžasné. Brzy jsem se poučila, že to nebyl tak dobrý nápad. Vždycky jsem se vlastně starala o svého bratra. Obě moje sestry byly hodně nezávislé.

Mockrát se nám měnily chůvy, protože tatínek byl velice atraktivní rozvedený muž a pro někoho dobrá kořist. Mysleli jsme si, že přicházejí spíš kvůli tomu, a nikoliv proto, aby se staraly o mne a bratra. Když se nám nelíbily, napíchávali jsme jim špendlíky do židle a vyhazovali jim věci z okna. Vždycky jsme je považovali za hrozbu, protože se pokoušely převzít maminčino místo. Všechny byly hodně mladé a docela hezké. Vybíral je můj otec. Bylo strašně nepříjemné přijít ze školy a najít doma nějakou novou chůvu.

Vždycky jsem se cítila jiná než ostatní, hodně osamělá. Věděla jsem, že směřuji jinam, ale neměla jsem ponětí kam.

Vždycky jsem se cítila jiná než ostatní, hodně osamělá. Věděla jsem, že směřuji jinam, ale neměla jsem ponětí kam. Když mi bylo třináct, řekla jsem otci: „Vím, že se vdám za někoho, kdo bude středem zájmu veřejnosti.“ Tím jsem měla hlavně na mysli, že nejspíš budu manželkou velvyslance – ne toho nejvýše postaveného. Bylo to hodně neradostné dětství. Rodiče byli zaneprázdněni řešením svého vztahu. Stále jsem viděla matku plakat. Tatínek o tom s námi nikdy nemluvil. Nikdy jsme se neptali. Příliš změn kvůli chůvám, všechno hodně nestabilní. Dětství tedy bylo většinou neradostné a izolované od ostatních.

Vzpomínám, že ve čtrnácti jsem si myslela, že v ničem nejsem dost dobrá, že jsem k ničemu, protože můj bratr vždycky ve škole prospíval, a já byla odpadlík. Nechápala jsem, proč jsem tak na obtíž, až později mi došlo, že jsem byla část problému [celý problém], který se týkal syna. Dítě, které zemřelo před mým narozením, byl syn a oba [rodiče] toužili po synovi a dědici, a najednou je tu třetí dcera. Jaká otrava, budeme to muset zkusit znovu. Dnes to chápu. Uvědomila jsem si to a dnes to uznávám a je to v pořádku. Akceptuji to.

Zbožňovala jsem zvířata, většinou malá, hlavně morčata. Měla jsem spoustu králíků, morčat a křečků. Křečci se množí rychleji než většina ostatních; nikdy jsem je nenechala vykastrovat. Všichni měli jména, ale nepamatuji si to první. Prostě jsme měli spousty zvířat. [Když zemřely] zlaté rybky, spláchly se do záchodu. [Králíci se vždycky pohřbívali] pod strom, v krabicích od bot značky Clarks.

Ve své posteli jsem měla dvacet plyšových zvířátek a pro mě tam zbýval jen malý prostor. Musela jsem je mít v posteli každou noc.

Všechny plyšáky jsem zbožňovala. Od přípravné školy měly jmenovku Diana Spencer – D. Spencer.

Byla to moje rodina. Nenáviděla jsem tmu a byla jsem jí posedlá, skoro až do svých deseti let jsem vždycky musela mít za dveřmi světlo. Z jednoho konce domu jsem slýchávala plakat před spaním svého bratra, stýskalo se mu po mamince a byl také nešťastný. A na druhém konci domu byl otec, vždycky to bylo moc těžké. Někdy jsem nedokázala sebrat odvahu a vylézt z postele. Dodnes si to pamatuji.

Pamatuji si, jak otec dal matce facku. Byla jsem schovaná za dveřmi a maminka plakala. Vzpomínám, že maminka strašně často plakala a každou sobotu, když jsme odjížděli na víkend, každou sobotu večer, obvyklý postup, začala plakat. „Co se děje, maminko?“ „Ach, nechci, abyste zítra odjeli.“ Víte, pro devítiletou holku to bylo zraňující. Pamatuji si na nejtrýznivější rozhodnutí, které jsem kdy musela udělat. Na svatbě mého bratrance jsem byla za družičku a při zkoušce jsem musela být elegantní a mít na sobě pěkné šaty. Matka mi dala zelené a otec bílé, oboje byly velice elegantní, ty šaty, dnes už si nepamatuji, jaké šaty jsem si oblékla, zato si pamatuji, že jsem tím byla úplně traumatizovaná, protože to by ukázalo, komu dávám přednost.

Pamatuji si, jak otec dal matce facku.

Vzpomínám si, jak se vedly debaty o tom, že za mnou do Riddlesworthu [Dianina přípravná škola] přijde nějaký znalec a zeptá se, s kým bych chtěla radši bydlet. Ten znalec se vůbec neukázal a pak se na scéně najednou objevil můj nevlastní otec [již zesnulý Peter Shand Kydd]. S Charlesem, mým bratrem, jsme jeli do Londýna a já jsem se zeptala maminky: „Kde je? Kde je tvůj nový manžel?“ Odpověděla: „Je u turniketu.“ A pak tam byl, velice pohledný, atraktivní muž a my jsme ho toužili milovat, přijali jsme ho a on se k nám choval skvěle, děsně nás rozmazloval. Pro nás to rozmazlování bylo moc fajn, protože ani jeden z našich rodičů to neuměl. [Peter] on byl mimo [ty problémy]. Byl trochu maniodepresivní – tedy je – trochu maniodepresivní. Svůj vlastní nejhorší nepřítel. Takže když měl špatnou náladu, jednoduše jsme neobtěžovali. Když se rozzlobil, tak se rozzlobil. Nikdy to nebyl problém.

V podstatě jsme se nemohli dočkat nezávislosti, abychom s bratrem Charlesem mohli roztáhnout křídla a jít si za svým. Ve škole jsme se nejdřív dost lišili, protože jsme měli rozvedené rodiče, to v té době nikdo jiný neměl, ale než jsme z té pětileté přípravky vyšli, měli to tak všichni. Já jsem byla vždycky jiná. Vždycky jsem si myslela, že jsem jiná. Nevím proč. Neumím o tom mluvit, ale v hlavě jsem to tak měla.

Ten rozvod mi pomohl ztotožnit se s každým, komu vadil rodinný život. Ať už se jednalo o syndrom nevlastního otce nebo matky nebo čehokoliv, chápala jsem to. Zažila jsem to.

Vždycky jsem se dobře snesla s každým. Ať to byl zahradník, nebo místní policie, nebo kdokoliv, vždycky jsem k nim přišla a dala s nimi řeč. Můj otec vždycky říkal: „Chovej se ke každému jako člověk a nikdy se nad nikoho nepovyšuj.“

Každé Vánoce nebo narozeniny nás otec posadil za stůl a do  24 hodin jsme museli napsat děkovné dopisy. A i nyní, když to neudělám, zpanikařím. Vrátím-li se z nějakého večírku nebo odněkud, co vyžaduje dopis, tak i o půlnoci sednu a napíšu ho. Nečekám do rána, protože bych měla výčitky svědomí. A teď to dělá William – je to skvělé. Je hezké, když to lidé na druhém konci ocení.

O prázdninách jsme vždycky putovali do Sandringhamu [sídlo královny v Norfolku]. Tam jsme se dívali na film Chitty Chitty Bang Bang. Strašně jsme to nenáviděli. Nenáviděla jsem to tam. Atmosféra byla vždycky hodně divná, když jsme tam byli, a já kopala a bojovala s každým, kdo nás nutil tam jít. Tatínek byl neústupný, protože nejít tam by bylo nezdvořilé. Říkala jsem, že potřetí už Chitty Chitty Bang Bang sledovat nechci. Prázdniny byly vždycky depresivní, trvaly čtyři týdny. Dva týdny u maminky a dva u tatínka, trauma jezdit z jednoho domu do druhého a každý z nich se to za sebe snažil nějak urovnat materiálními věcmi, nikoliv laskavými doteky, po nichž jsme s bratrem toužili, ale ani jeden z nás se nikdy nedočkal. Když říkám ani jeden z nás, tak obě moje sestry byly zaneprázdněné v přípravce a byly víceméně mimo domov, takže jsme s bratrem hodně drželi spolu.

Narozeniny byly samozřejmě zážitek. Jednou otec zařídil, aby nám přivezli jednohrbého velblouda, vozili jsme se na něm po trávníku. Sehnal ho z Bristolu [zoo]. O narozeninách byla vždycky zábava. Tatínek miluje oslavy. Ale pořád tam chybělo to upřímné objetí kolem ramen nebo pomazlení. Vždycky to bylo něco jiného.

K narozeninám jsem pokaždé chtěla kočárek a panenky. Byla jsem blázen do panenek a kočárků. A sbírala jsem figurky z porcelánu. Všechny možné pohádkové postavičky a maličké králíky. No, podle mého mínění bylo úžasné všechno, co bylo malé.

ŠKOLNÍ LÉTA

Zbožňovala jsem to [přípravnou školu Riddlesworth Hall]. Cítila jsem se však odstrčená, protože jsem se většinu času starala o otce a najednou jsem si uvědomila, že s ním nebudu. Často jsem mu vyhrožovala: „Jestli mě miluješ, nenecháš mě tady.“ Což tehdy bylo vůči němu dost zlomyslné. Ve skutečnosti se mi ve škole líbilo. Byla jsem dost rozpustilá, pořád jsem se chtěla smát a blbnout a nechtěla jsem sedět jako pěna mezi čtyřmi zdmi školní třídy.

[Pamatuji si školní představení] a vzrušení z líčení obličeje. Byla to jedna z vánočních her. Byla jsem jedna z těch, kdo přišli a vzdávali poctu Ježíšovi. V jiné hře jsem byla nizozemská panenka nebo něco takového. Moje velká chvíle. Ale nikdy jsem se nenabízela do rolí spojených s textem. Ve škole jsem nikdy nečetla před ostatními nahlas. Byla jsem zticha. Když se po mně takové role chtěly, měla jsem podmínku, že to udělám, když nebudu muset mluvit.

[Můj první sportovní pohár] byl za potápění. Vlastně jsem ho vyhrála čtyři roky za sebou! Vždycky jsem vyhrávala poháry za plavání a potápění. Vyhrála jsem všechny možné ceny za nejlepší morče – možná to bylo proto, že tam bylo jediné. Ale co se týče studia – na to zapomeňte!

Skoro mě vyloučili ze školy, protože mi jednou večer někdo řekl: „Chtěla bys něco risknout?“
Já si pomyslela: „Proč ne? Život je taková nuda.“

Ve škole jsme mohli mít v posteli jen jednoho plyšáka. Měla jsem zeleného hrošíka a namalovala jsem mu nohy zářivou barvou, aby v noci vypadal, že se na mě dívá – nenáviděla jsem tmu! Skoro mě vyloučili ze školy, protože mi jednou večer někdo řekl: „Chtěla bys něco risknout?“ Já si pomyslela: „Proč ne? Život je taková nuda.“ A tak mě v devět večer poslali na konec příjezdové cesty, což bylo půl míle v naprosté tmě. Měla jsem tam u brány převzít nějaké sladkosti od osoby jménem Polly Phillimoreová – myslím, že tak se jmenovala. Došla jsem tam, a nikdo tam nebyl.

Schovala jsem se za bránu, protože dovnitř vjíždělo policejní auto. Nějak jsem nad tím nepřemýšlela. Viděla jsem, jak se ve škole rozsvěcují všechna světla. Vyděšeně jsem se vracela zpět, abych zjistila, že nějaká hlupačka v naší ložnici řekla, že má zánět slepého střeva. Pak se zeptali: „Kde je Diana?“ A ona odpověděla: „Nevím, kam odešla.“

Do školy si zavolali oba moje rodiče – tehdy už byli rozvedení. Otec byl nadšený a matka mi řekla: „Nemyslela jsem si, že to v sobě máš.“ Žádné výčitky. Přede mnou už se takhle večer vypařilo víc děvčat – myslím, že se scházely s chlapci nebo tak – a byly vyloučeny. V partě se dělaly různé věci a já se jen přidala pro trochu vzrušení. Bylo mi jedenáct nebo dvanáct.

Fascinovala mě historie…Tudorovci a Stuartovci, zbožňovala jsem je. Při pomyšlení, že všichni ti lidé žili před tolika lety. Nikdy jsem nepředpokládala, že v tom systému skončím, že skončím v knihách.

Jedla jsem a jedla a jedla. Byl to náramný žert – ať si Diana vezme k snídani tři slanečky a šest kousků chleba. A já to udělala.

Moje sestra [Jane] byla ve škole West Heath předsedkyní třídy a já v prvním ročníku docela zlobila. Byla jsem výtržnice, protože jsem si myslela, že je úžasné mít sestru jako předsedkyni. Cítila jsem se důležitě, ale ve druhém ročníku mi to všichni oplatili, všichni, na které jsem byla ošklivá, a ve třetím ročníku jsem už byla úplně klidná a srovnaná.

Pamatuji si jídlo – strašné! Jídlo bylo prostě hrozné. Byl tam obrovský sál, který zrovna přistavěli. V noci, když byla všude tma, jsem se tam proplížila, zapnula si hudbu a v téhle obrovské hale jsem celé hodiny trénovala balet. Nikdy mě tam nikdo nenašel. Všechny moje kamarádky věděly, kde jsem, a když jsem se vyplížila, vždycky mě to neskutečně zbavilo napětí. Teď si uvědomuji, proč jsem to dělala, ale tehdy mi to přišlo jen jako dobrý nápad.

Měla jsem ráda všechny předměty. Fascinovala mě historie…Tudorovci a Stuartovci, zbožňovala jsem je. Při pomyšlení, že všichni ti lidé žili před tolika lety. Nikdy jsem nepředpokládala, že v tom systému skončím, že skončím v knihách. V anglickém jazyce jsem milovala Daleko od hlučícího davu a Pýcha a předsudek. Ale při závěrečné zkoušce základní školy² se vyžaduje, aby člověk znal každý řádek, každou podrobnost, takže se ztrácí radost, je to spíš nepříjemná povinnost. Vybrala jsem si pět předmětů – ze všech jsem dostala D. To není ani na dostatečnou. Pamatuji si, že když jsem psala eseje, napsala jsem desetkrát víc, než bylo třeba. Prostě to vycházelo z pera. Prostě jsem psala a psala.

Ale nemyslela jsem si, že skončím někde, kde budu všechny ty informace potřebovat. Jen jsem si myslela, že je to součást směřování a je třeba mít přehled. Kdybych nyní mohla studovat nějaký předmět, byl by o lidech. Mysl. Určitě myšlení. To bych ráda [studovala psychologii].

[Ve škole] jsem hrála na piano. Milovala jsem piano. Učila jsem se stepovat, což jsem přímo zbožňovala; tenis, byla jsem kapitánkou tenisového týmu; hokej, všechno možné vzhledem ke své výšce. Všude jsem byla jedna z nejvyšších. Opět jsem byla ráda venku, jednou týdně jsem navštěvovala staré lidi, jednou týdně jsem chodila do místní psychiatrické léčebny. Zbožňovala jsem to. Byl to jakýsi úvod, průprava pro větší věci. Potom, po škole, všechny moje kamarádky měly přítele, ale já ne, protože jsem věděla, že musím zůstat čistá pro to, co mě čeká.

Měla jsem víc kamarádek než kamarádů. Vždycky jsem se víc poflakovala s děvčaty než s chlapci. Ve skutečnosti jsem však žádné věrné přátele neměla.

Nebyla jsem hodné dítě, spíš jsem čas od času vystrkovala růžky. Vždycky jsem si koledovala o problémy. Ano, byla jsem oblíbená. Ve třídě jsem nevykřikovala odpovědi, protože jsem si nemyslela, že je znám. Ale vždycky jsem věděla, jak se mám chovat. Jsou chvíle, kdy je třeba být zticha, a chvíle, kdy se máte hlasitě ozvat. Vždycky jsem se naladila na to, co mělo být. Ale vždycky jsem cítila, že jsem jiná, jako kdybych byla v jiné ulitě.

Zamilovávala jsem se, vážně zamilovávala do různých typů lidí, obzvlášť chlapců mých sester. Kdykoliv jim to nevyšlo, zkoušela jsem to po svém. Bylo mi jich moc líto, protože byli tak fajn. Dělala jsem to jen proto. Tak jako tak to bylo zbytečné.

2 Britské O-levels, pozn. překl.

STĚHOVÁNÍ DO ALTHORPU

Když mi bylo 13, přestěhovali jsme se do Althorpu v Northamptonu. Opustit Norfolk byla bolestná změna, protože tam žili všichni, s nimiž jsem vyrůstala. Museli jsme se stěhovat, protože dědeček zemřel a všechno bylo najednou jinak. Moje nevlastní matka, Raine, se zjevila na scéně údajně inkognito. Tak nějak se k nám vždycky připojila, jakoby náhodou nás někde našla, přisedla si k nám, zahrnula nás dárky, a my jsme ji strašně nenáviděli, protože jsme si mysleli, že nám odvede tatínka. Ona vlastně trpěla stejně.

Byla hodně chytrá a chtěla se za tatínka provdat; to byl její cíl a tak to bylo. Celé roky to ve mně vřelo, až se v září 1989 oženil můj bratr a já jí řekla, co si o ní myslím. Nikdy jsem netušila, jakou zlobu v sobě dusím. Bylo to proto, že moje nevlastní matka a můj otec byli k mé matce při zkoušce na Charlesovu svatbu sprostí; odmítli s ní mluvit, a dokonce i sedět vedle ní na lavici. Myslela jsem si, že jen pro ten jediný den, kvůli bratrovi, bychom se všichni měli chovat jako dospělí a zvládnout to. Nemohla jsem tomu uvěřit. Takže jsem ze sebe vysypala všechny ty staré rodinné křivdy. A bylo to hodně těžké. Otec pak se mnou nemluvil šest měsíců. Raine se mnou nemluví dodnes. Ale zastala jsem se maminky, řekla mi, že to bylo za  22 let poprvé, kdy se jí někdo zastal. Řekla jsem Raine všechno pěkně od plic. Raine odpověděla: „Ty nemáš ponětí, jakou bolest tvoje matka otci způsobila.“ A já řekla: „Bolest, Raine? Ty vůbec nevíš, co to slovo znamená. V mé práci a v mém postavení vidím lidi trpět tak, jak jsi ty nikdy neviděla. A ty to nazýváš bolestí? Máš se hodně co učit.“ Vzpomínám, že jsem jí vážně šla po krku – měla jsem takový vztek. Řekla jsem: „Tolik tě nenávidím. Kdybys jen věděla, jak jsme tě všichni nenáviděli za to, cos udělala. Zničila jsi domov, utrácíš tatínkovy peníze – a proč?“

NEMOC DIANINA OTCE

A měl krvácení, krvácení do mozku. Trpěl bolestmi hlavy, užíval Disprin, ale nikomu nic neřekl. Měla jsem tušení, že bude nemocný. Když jsem pobývala s přáteli v Norfolku, zeptali se: „Jak se má tvůj otec?“ A já odpověděla: „Mám divný pocit, že se sesype. A pokud zemře, bude to okamžitá smrt, v opačném případě přežije.“ Slyšela jsem se to říkat – a víc jsem nad tím nepřemýšlela. Nazítří zazvonil telefon a já řekla, že to určitě bude kvůli tatínkovi. A bylo. Zkolaboval. Byla jsem úplně klidná, vrátila jsem se do Londýna, šla do nemocnice a zjistila, že je smrtelně nemocný. Řekli mi: „On zemře.“ V mozkových cévách mu prasklo aneurysma, a my tak poznali Raine z další stránky, kterou jsme tedy nečekali. Prakticky nám bránila v návštěvách v nemocnici, nedovolila nám tatínka vidět. Moje nejstarší sestra se nedala, a přece jen se k němu dostala. Nemohl zatím mluvit, protože měl tracheotomii, takže se nemohl zeptat, kde jsou ostatní jeho děti. Bůhví, co si myslel, protože mu nikdo nic neřekl. Každopádně se zotavil a podstatně se změnil. Určitě byl potom úplně jiný. Zůstával odtažitý, ale i tak milující. Když mě přijde navštívit, tak přijde. A když nepřijde, tak nepřijde. Už to není můj problém, ale jeho.

Být třetí v řadě byla dobrá pozice – všechno mi prošlo. Byla jsem tátova oblíbenkyně, o tom není pochyb.

O BRATROVI

Vždycky jsem na něho pohlížela jako na mozek rodiny. Pořád to tak vidím. Dostal stipendium³ a tak podobně. Ale pokud jde o řešení situací a jednání s lidmi – tak to neuměl. Myslím si, že můj bratr jako nejmladší a také jediný chlapec byl velmi důležitý, protože Althorp je významné sídlo. Pamatujte, že já jsem byla dívka, která měla být chlapec. Být třetí v řadě byla dobrá pozice – všechno mi prošlo. Byla jsem tátova oblíbenkyně, o tom není pochyb. Víte, že se mnou od července nemluvil? Neuvěřitelné. A nedal mi dárek k narozeninám, nic. Říká, že pro jeden vyrazí do Paříže. Myslí si, že když mi zavolá, že pojede do Paříže pro dárek, budu celá nadšená. Nechci dárek z Paříže. Chci ho jen vidět. No nic. Od té mozkové příhody už to není on.

Ve škole jsem toužila být stejně dobrá jako Charles. Nikdy jsem mu nezáviděla. Tolik mu rozumím. V některých ohledech je docela vyzrálý, v jiných zase ne. Ale to se dá čekat, proboha, vždyť je mu dvacet osm. Hodně se mi podobá, na rozdíl od mých dvou sester. Je skvělý. Charles bude vždycky trpět, protože je jako já. Je v nás něco, co tyhle věci přitahuje. Zatímco moje dvě sestry jsou báječně šťastné, protože určité situace se jich nedotýkají.

3 Britské S-levels, pozn. překl.

SOUKROMÁ DÍVČÍ ŠKOLA

Vím, že když jsem odešla na soukromou dívčí školu [Institut Alpin Videmanette ve Švýcarsku], napsala jsem první měsíc nějakých 120 dopisů. Byla jsem tam tak nešťastná – jen jsem psala a psala a psala. Cítila jsem, že tam nepatřím. Naučila jsem se lyžovat, ale s ostatními jsem moc nevycházela. Bylo to pro mě příliš klaustrofobické místo, přestože to bylo v horách. Vydržela jsem jeden semestr. Když jsem zjistila, kolik to stojí, řekla jsem rodičům, že akorát plýtvají penězi. Tak mě vzali zpátky.

Rodiče mi řekli: „Nemůžeš jít do Londýna, dokud ti nebude 18, nemůžeš mít vlastní byt, dokud ti nebude 18.“ Tak jsem šla pracovat k jedné rodině v Headley, kousek od města Bordon v Hampshire, k Phillipě a Jeremymu Whitakerovým. Starala jsem se o jejich dceru Alexandru a byla součástí jejich rodiny. Bylo to dobré. Toužila jsem se dostat do Londýna, protože jsem si myslela, že na druhé straně je tráva zelenější.

SVOBODNÁ DÍVKA V LONDÝNĚ

Bylo pěkné bydlet v bytě společně s děvčaty. Líbilo se mi to – bylo to skvělé. Nasmála jsem se tam jako blázen. Starala jsem se sama o sebe. Neměla jsem zájem mít plný diář. Milovala jsem stát na vlastních nohou, stejně jako teď – skvělý pocit.

… bydlet v bytě společně s děvčaty. Líbilo se mi to – bylo to skvělé. Nasmála jsem se tam jako blázen.

[O své práci chůvy] Často to byli docela depresivní zaměstnavatelé – sametové čelenky. Prostřednictvím mých sester jsem byla posílána k různým typům lidí – jejich přátelé se rychle množili. Vysílaly mě pořád – bylo to fajn. Vyřešilo to problém [pracovní agentury] posílat mě na uklízecí mise, i když mi za to nikdo nikdy nepoděkoval. Ale vyplnilo mi to úterky a čtvrtky, protože v pondělí, ve středu a v pátek jsem pracovala ve školce. Takže jsem měla dvě práce, což bylo skvělé.

Ve Wimbledonu jsem si udělala kurz vaření s paní Russellovou. Je to Francouzka. Celkem mě to bavilo, ale opět víc sametových čelenek. Hrozně jsem ztloustla, protože jsem pořád ujídala, za což jsem byla potrestaná. Zábavu jsem si představovala jinak, ale rodiče chtěli, abych se naučila vařit. Tehdy se to zdálo lepší než sedět u psacího stroje – a dostala jsem diplom!