Table of Contents

1 • Praha vznikla díky obávaným Mongolům

2 • Dvě sídla zvaná Pražský hrad

3 • Hradní procházka od provizorního bytu k chrličům

4 • Hradiště Vyšehrad, husité, armáda a nedostatek vody

5 • Královská cesta se měnila

6 • Historie radničního východního a severního křídla

7 • Proč se bojovalo právě na Vítkově

8 • Vltava nejvíce škodila i prospívala Starému Městu

9 • Martinický palác kopíroval zčásti Starý královský palác

10 • Dvě pražské sochy sv. Václava

11 • Čím vším Vladislav II. Jagellonský zvelebil Prahu

12 • Hradní vyhazov aneb tři létající funkcionáři

13 • Martin Fruwein neviděl jiné východisko

14 • Šlechtické dary pro kajetány a důmyslná fontána

15 • O Nerudovce trochu jinak

16 • Josef Jungmann a nejen jeho pomník

17 • První telefonní centrála a dobročinnost v domě U Richtrů

18 • Libeňský ráj Eduarda Štorcha

19 • Co možná nevíte o Národním divadle

20 • T. G. Masaryk se po Praze jedenáctkrát stěhoval

21 • Praha se (ne)ubránila mrakodrapům

22 • Tři domovy Maroldova panoramatu

23 • „Nespalitelní“ baviči a siláci

24 • Krenovy hostince a železniční kolotoč

25 • Co měla Růžena Nasková společného s Muzeem A. Dvořáka?

26 • Marnotratný Sabina si vysloužil národní soud

27 • Wiehlův dům si zaslouží, abychom před ním chvíli postáli

28 • Pražané jídali v minulosti mnoho ryb včetně grundlí

29 • Klamovka a její tramvajová trať

30 • Jakub Arbes – necky, stěhování a neobvyklá soudní pře

31 • Slavín nazval Jan Neruda černou dírou

32 • Zemská jubilejní výstava 1891 byla výlučně českou akcí

33 • Letná a moderní dopravní prostředky

34 • Profesor František Ruth – autor slavné třídílné kroniky

35 • Grandhotel Karla Šroubka – ráj pro gurmány

36 • Pavel Josef Šafařík, nezdařená sebevražda a syn Vojtěch

37 • Když Pražané žasli nad dovedností páry

38 • Václav Bolemír Nebeský (možná) napsal „Babičku“

39 • Ringhofferové dělali vše pro firmu, ale…

40 • Hašlerky vyléčily písničkáře a prospěly firmě Lhotský

41 • Co možná nevíte o členech rodiny Vojty Náprstka

42 • Od adventu přes Vánoce k silvestru

43 • Suchdolský statek, „bramborový“ mecenáš a Mikoláš Aleš

44 • Jindřich Vaňha a jeho rybářská rodina

45 • V roce 1911 navštívil Prahu Thomas Alva Edison

46 • Pomník Benedikta Roezla a „chybná“ socha

47 • Obětem žižkovské tragédie zaplatil pohřeb Ferdinand V.

48 • Malostranské náměstí hostilo historika a maršála

49 • Co se o Františku Křižíkovi často nedočtete

50 • Masarykovo nábřeží, secesní krasavci a Šítkovská věž

51 • Jaroslav Vašata – restauratér a odbojář

52 • František Albrecht Libra a nejen kolonie Svoboda

53 • Veletržní palác rozhodně neměl poklidný život

54 • Maršnerova továrna na cukrovinky a čokoládu

55 • Josef Sudek – fotograf, jehož si lidé pletli s bezdomovcem

56 • Jak nám nacisté hodlali přestavět Prahu

57 • Masarykův salonní vůz, který našel odvážné zachránce

58 • Dobrodinec Karel hrabě Chotek

59 • Mírně neposedné muzeum

60 • Pražské „ledové“ radovánky a ledárny

61 • Co v Praze (možná) přehlížíme

62 • Julius Grégr – muž, který vedl 33 let národní listy

63 • Jak Křižovnické náměstí měnilo podobu

LITERATURA

pražská okénka

Křivolaké putování Prahou

Stanislava Jarolímková

Za poskytnutí běžně nedostupných informací děkuji Bc.Miloslavu Čechovi, akreditovanému průvodci Prahou, Ing. arch. Petru Chotěborovi, CSc., z Odboru památkové péče Kanceláře prezidenta republiky, Ing. arch. ONDŘEJI ŠEFCŮ a Mgr. ANDREE HOLASOVÉ z Národního památkového ústavu, územního odborného pracoviště v Praze, Marcele HalabRínové, vedoucí oddělení časopisů Knihovny Národního muzea, Marcele Vaňhové, člence rodiny Vaňhů,
PhDr. Jarmile Hackenschmiedové, Janu Kovářovi
a PhDr. Mileně Secké, CSc., (†2021), historičce Náprstkova muzea.

Za dlouholetou skvělou spolupráci děkuji i svým třem ilustrátorům. 

Stanislava Jarolímková

PRAŽSKÁ OKÉNKA

Copyright text © Stanislava Jarolímkova, 2022

Copyright photos © Miloslav Čech, 2022

Copyright illustrations © Jiří Filípek, Karel Benetka, 2022

All rights reserved

ISBN 978-80-242-8151-3

Tuto knihu věnuji památce svých rodičů,
kteří milovali Prahu.

Úvod

Tato moje osmá pragensie vznikla díky průvodkyni a copywriterce paní Kristýně Makové, která mi nabídla, že pro mne založí na svém portálu „Praha křížem krážem“ rubriku nazvanou „Pražské okénko Stanislavy Jarolímkové“.

Nabídku jsem ráda přijala, a tak se počátkem roku 2021 začal každý pátek objevovat jeden „okénkový“ text, obsahující pokud možno nové a snadno zapamatovatelné zajímavosti, doplněné kresbami Jiřího Filípka a Karla Benetky a snímky Miloslava Čecha.

Aby se s texty mého webového „Pražského okénka“ mohli seznámit i čtenáři, kteří nemají možnost sledovat jeho elektronickou verzi, rozhodla jsem se dát těmto textům knižní podobu, která je doplněna a rozšířena o další témata.

O titul projevilo zájem přední pražské nakladatelství Euromedia, které v roce 2013 a znovu v roce 2019 vydalo (kromě „Slavných Češek a jejich blízkých“ a „Slavných Čechů a jejich blízkých“) moje dvoudílné „Netradiční procházky Prahou“, ilustrované Karlem Benetkou a doplněné fotografiemi Miloslava Čecha.

Doufám, že tato moje pragensie si rovněž nalezne své čtenáře. Nabízí totiž taková témata jako například: kdy si mohli Pražané nakoupit první čokoládové kolekce s figurkami, jakou nejtěžší zátěž snášel sedmadvacet  let Karlův most, kde se nacházelo první Maroldovo panoráma, kde a proč se v Praze málem utopil František Křižík, že Národní divadlo neshořelo, ale „pouze“ ve svůj prospěch vyhořelo, jakou roli měl podstavec Bruncvíkovy sochy, kdy vznikla schodiště do Korunní komory a odkdy má Pražský hrad výtah se stropem potaženým kůžemi ještěrů.

Pohodové počtení vám přeje

Stanislava Jarolímková

1 • Praha vznikla díky obávaným Mongolům  

Roku 1206 nemohli mít naši předkové ani potuchy o tom, že o založení české metropole rozhodly události, které se odehrály na území východní části dnešního Mongolska. Tam byl totiž tehdy prohlášen velkým chánem Čingischán-Temüdžin (*1155/1162–†1227), který začal dobývat nová území kvůli dalším pastvinám pro rozrůstající se stáda koní. Nejprve zamířil do Číny a pak se vydal na západ. Ovšem když roku 1223 porazil u Azovského moře ruská knížata (která jeho vojákům říkala Tartaři) a přesunul se na Krym i na Ukrajinu, začali Středoevropané trnout hrůzou.

Strach o život provázel i budoucí Pražany

Samozřejmě se tyto informace dostaly až do míst, kde se dnes rozkládá Staré Město. Tehdy však ještě tamní zástavba byla vlastně vesnická, tedy neobehnaná hradbami, a tak nebylo divu, že když se Asiaté objevili na Moravě, požádali roku 1231 obyvatelé budoucích pražských dvorců a osad krále Václava I., aby jim dovolil obehnat jejich domy městskými hradbami (což se tehdy odehrávalo v řadě dalších evropských zemí). Panovník jim vyhověl, i když – jak dodávají historici – tato nejstarší část Prahy nebyla založena, nýbrž „pouze“ povolena; nedochovaly se totiž žádné zakládací listiny.

Své hradby si Staré Město pražské vybudovalo ve 30. letech 13. století a o sto let později se jimi oddělovalo od Nového Města pražského.

Jelikož výhodou města byly nejen ochranné hradby, ale i to, že tu vznikala tržiště, byl o bydlení v něm velký zájem. Staré Město mělo rozlohu asi 140 ha (zatímco například Paříž tehdy zaujímala asi 70 ha) a domy nestály způsobně v řadách, nýbrž byly různě „poházené“. První ulice proto bývaly úzké a různě křivolaké, což sice nebylo příliš pohledné, ale pokud by do města vtrhli cizí ozbrojenci, „lomené“ uličky by obráncům poskytovaly úkryt. Ulice bývaly navíc na noc přehrazovány trámy či řetězy (které zloději bohužel často kradli).

Malé Straně pomohl nejprve přemyslovský král a později dva císaři

Přemysl II. Otakar založil tuto část metropole roku 1257,zahájil stavbu jejích kamenných hradeb a pozval do ní německé kolonisty. Čeští obyvatelé se museli většinou přestěhovat do vesnice Hostivice a na malostranském území zůstal „jen služebný a řemeslný český živel“, jelikož kolonisté se živili především obchodem. Přemysl II. Otakar také nechal vytyčit nové komunikace a nově rozparcelovat pozemky.

Nejprve se dnešní Malé Straně logicky říkalo Nové Město pod hradem pražským (Nova civitas sub castro Pragensi), po založení Nového Města (tedy po roce 1348) se nazývala Menší Město pražské* (Minor civitas Pragensis či Kleine Stadt zu Prage), neboť byla menší* než Staré Město i než Nové Město.

*Malá Strana byla samozřejmě menší také než málo připomínané dvouměstí, které vytvořil Karel IV. na pravém břehu Vltavy spojením Starého a Nového Města. Toto spojení však vydrželo pouze deset let – od prosince 1367 do března 1377.

Nejstarší známý doklad dnešního pojmenování* této části metropole se podle Mgr. A. Holasové objevuje v prvních desetiletích 15. století v právním kodexu Království českého Ondřeje z Dubé.

*Koncem 19. století, kdy čeští vlastenci navrhovali pro Prahu české uliční názvy, odmítali název Malá Strana a žádali obnovení názvu Menší Město, který považovali za vhodnější. Podle Václava Vladivoje Tomka však Sbor obecních starších v prosinci roku 1896 „rozhodl ponechat tehdy již vžitý název Malá Strana“.

Dnešní Malá Strana byla původně maličká, neboť zabírala asi 20 hektarů. Její domky bývaly rovněž malé, a tudíž zpočátku laciné, ovšem lokalita blízko panovnického sídla byla lákavá, takže se tu po každé katastrofě vždy opět rychle stavělo. Císař Karel IV., jak známo, tuto část metropole v letech 1390–1392 rozšířil, ale husité ji roku 1420 málem zničili. A co nestihli oni, to dokončily požáry a z nich zejména ten, při němž byl roku 1541 postižen i Pražský hrad.

Samozřejmě prestiž Malé Strany povýšil habsburský císař Rudolf II., když se roku 1583 nastěhoval natrvalo na Pražský hrad. Za ním se sem během několika týdnů přesouvali především úředníci dvorských úřadů, čestní hodnostáři a členové císařovy osobní stráže, ale i lékaři, apatykáři, bradýři, hudebníci i kuchyňský personál. Nechyběli ani řemeslníci jako puškaři, mečíři, zlatníci, kožešníci, krejčí, sedláři, psovodi, sokolníci či hlídači chované dravé zvěře.

Řada šlechticů prý sice zpočátku vyčkávala, zda si císař bydlení v Praze nerozmyslí, ale nakonec se do blízkosti Habsburkova sídla stahovali i oni.

Milované „dítko“ Karla IV. zvané Nové Město pražské

Budoucí císař je založil* roku 1348 vlastně z nutnosti. Jednak dvorní hvězdář vyčetl údajně z hvězd požár Malé Strany a zatopení Starého Města (byť obojí se v té době dalo očekávat i bez věštby) a jednak mu bylo jasné, že dosavadní Praha už nepojme další obyvatele. Prohlásil proto, že „nezajde Praha moje milá“ – a začal konat.

*Původně chtěl postavit Nové Město přibližně v dnešních Dejvicích a Bubenči, ale astrolog Mistr Havel vydal pro ony lokality nepříznivou předpověď, což si zasloužily, neboť se nacházely poněkud stranou tehdejších obchodních tras. Zvítězil tedy pozemek, na němž se Nové Město rozkládá dnes.

Mělo rozlohu 360 hektarů* (bylo tedy téměř dvaapůlkrát větší než Staré Město), Praha díky němu zvětšila svoji rozlohu téměř trojnásobně a stala se třetím největším městem Evropy; před ní byl jen Řím a Cařihrad. Mělo nezvykle velká náměstí určená jako tržiště a dosud nevídané široké a rovné ulice. Novinkou bylo i to, že novoměstské domy již nebyly stavěny úzkou stranou do ulice či na náměstí, ale obracely k nim své širší průčelí. Proč ne – místa bylo přece dost.

Kdo se chtěl v Novém Městě usadit, byl osvobozen na dvanáct let od daní – ovšem za tří podmínek: že stavbu domu dokončí do osmnácti měsíců, použije jako stavební materiál kvůli prevenci před požáry především kámen a půjčí si na stavbu méně než polovinu předpokládané ceny, aby mu zbylo i na údržbu domu.

Poté, co Karel IV. dobudoval Nové Město a rozšířil Malou Stranu, vznikl rozlehlý celek chráněný hradbami, jenž se stal největším městským „založením“ v celé střední Evropě. Právem při pohledu na tehdejší českou metropoli panovník říkal „Hle, toť je dílo moje!“, a když se z věštby údajně dozvěděl, že jeden z jeho synů „zkazí i město moje krásné“, prohlásil, že kdyby věděl, který „to z nich, sám bych jemu hlavu chtěl stíti“.

Dodejme, že hradby postavené Karlem IV. se využívaly tři sta let a bourat se začaly roku 1654, aby je nahradily nové hradby s baštami, které budovali Italové podle francouzského systému.

Hradčany – ubytovna pro dvořany

Toto čtvrté pražské město vzniklo ve 30. letech 14. století díky asi sedmnáctiletému Karlovi Lucemburskému na místě, kde původně šuměl hustý les. Bylo ovšem tzv. poddanské, takže jeho chod řídil purkrabí Pražského hradu Hynek Berka z Dubé. Své dnešní jméno nesly již od svého vzniku, roku 1541 je zničil požár a v 17. století na něm zanechala stopy třicetiletá válka (po níž tu v roce 1648 žilo pouze třicet rodin). Na královské město je povýšil roku 1598 habsburský císař Rudolf II, za což získal odpovídající finanční „poděkování“.

Hradčany byly dlouho takovým ošklivým zanedbaným kačátkem. Podle některých pramenů se například v okolí dnešního Loretánského náměstí pohřbívala či bez pietního uložení pohazovala těla odsouzenců k smrti a lidí, kteří zemřeli násilnou smrtí, a možná tu prý bývalo někde dokonce popraviště.

Co se obyvatel Hradčan týče, ty tvořili umělci (na severní straně Hradčanského náměstí měl ve 14. století dům Petr Parléř), řemeslníci či dvořané pracující v areálu Pražského hradu. Ovšem poté, co se zmíněného roku 1583 na Pražský hrad natrvalo přestěhoval Rudolf II., začali si nejprve na jižní straně Hradčanského náměstí budovat své honosné domy zámožní zájemci hodlající žít v blízkosti císařského sídla. Je smutně paradoxní, že jim v tom napomohl požár roku 1541, který uvolnil zdejší pozemky.

Tehdy dostávaly Hradčany svoji typickou „dvoutvář“, odrážející kapsy stavitelů: honosnou i chuďoučkou.

Veršotepecký skvost a další rozrůstání Prahy

Řeč bude o verších, jimiž uvítal malostranský tiskař Tomáš Vysokovršný v roce 1784 spojení všech čtyř pražských královských měst v jeden celek zvaný císařsko-královské hlavní město Praha. Šlo o výzvu tohoto znění:

„Poskoč, Praho, pražské hory poskakujte!

A vy věže čtyř měst se radujte!

A vy vlny v řece jim zahrajte!

A vy lidé v Praze zavejskejte!

Ejhle! Domy čtyř měst v jedno splynou,

v jednom magistrátu (Staroměstské radnici – pozn. aut.) se obvinou.“

Po této události prý bylo město „hodinu dlouhé a tři čtvrti hodiny široké“ a obejít je bylo možné asi za čtyři hodiny.

Obyvatelé nově založeného „velkoměsta“ museli řídit jeho chod, platit králi jakožto majiteli pozemku daně a v případě potřeby město hájit. Zároveň bylo toto královské území vyjmuto z moci krajských soudů, což znamenalo, že každá část spojené Prahy se mohla řídit svými vlastními zákony*.*Například Staré Město se řídilo upraveným jihoněmeckým právem, zatímco Malá Strana akceptovala právo severoněmecké. Situaci komplikovala ještě tzv. postranní práva, což znamenalo, že některé lokality, cechy či třeba Univerzita Karlova se řídily svými vlastními „paragrafy“.

Jak šla léta, k Praze se připojovala jednotlivá předměstí: Židovské město neboli Josefov (r. 1850), Město hory Vyšehrad (r. 1883),Holešovice a Bubny (r. 1884) a Libeň (r. 1901), a 1. ledna roku 1922 došlo ke vzniku tzv. Velké Prahy. (Dříve to nebylo možné, neboť Habsburkové se snažili zabránit tomu, aby se dosud provinční Praha stala pro Vídeň nebezpečným konkurentem.) Další přírůstky přinesly roky 1960, 1968 a 1974.

Zvětšování Prahy mělo své výhody, ale přinášelo i problémy. Například po roce 1784 se sice díky zrušení radnic Malé Strany, Hradčan a Nového Města zjednodušilo řízení města, ale zároveň byly tehdy mj. zničeny mnohé důležité dokumenty. V odpadu skončily například jak plány jednotlivých pražských měst, tak plány celopražské, zhotovené do první poloviny 17. století.

Po roce 1922, kdy vznikla tzv. Velká Praha, zase bylo nutno provést sjednocení místních názvů. Do té doby totiž existovala v různých částech budoucí Prahy například tři Komenského náměstí, bylo tu osm Palackého ulic a tříd, jméno Františka Ladislava Riegra nesla kromě čtyř tříd i tři náměstí a Karel Havlíček Borovský byl součástí adres devíti různých míst metropole. Napoprvé se tento problém vyřešit nepodařilo, a proto například Františku Palackému zůstaly čtyři ulice, F. L. Riegrovi dvě a navíc „dostal“ jedno nábřeží, aniž přišel o stejnojmenné náměstí apod.

2 • Dvě sídla zvaná Pražský hrad

I když to vypadá jako podivný omyl, titulek říká pravdu a vysvětlení je prosté. V 9. století tu vyrostlo nejprve hradiště zvané Pražský hrad, zatímco hrad téhož jména vznikal až počátkem 12. století.

Strategická ostrožna pro hradiště

Za své nové sídlo si Prahu zvolil přemyslovský kníže Bořivoj, žijící do druhé poloviny 9. století na hradišti Levý Hradec (na území dnešních Roztok, 10 km severozápadně od centra Prahy). Měl k tomu několik důvodů: z jihu a východu chránily hradčanskou ostrožnu svahy, ze severu ji „střežil“ příkop s potokem Brusnicí, a navíc z ní bylo vidět na řeku i na celou pražskou kotlinu. Výhodné bylo také to, že nedaleký Petřín nabízel stavební kameny – nejprve opuku a později i pískovce. Bonusem byl rovněž fakt, že se pod ostrožnou nacházel brod, přes nějž vedla jedna z hlavních dálkových cest ze západní Evropy na východ.

Na západě ostrohu (na místě dnešního Hradčanského náměstí) šuměl hustý les a táhla se průrva neboli přírodní strž, 24 m široká a 30 m hluboká. Západní a východní bránu hradiště spojovala cesta dlážděná kameny, knížecí palác (1) byl dřevěný (roubený) s kamennou podezdívkou a kolem něj stály roubenky knížecího služebnictva a sklady (2). Byly tu i dva kamenné kostely – bazilika sv. Jiří (3) a rotunda sv. Víta (4) – a v západní části se nacházelo nejvyšší bájné místo – pahorek Žiži (5).

Pražský hrad je připisován druhému českému králi

Ostrožnu připravil na zásadní změnu kníže Soběslav I., který po roce 1135 postavil místo dosavadního roubeného knížecího obydlí první kamenný palác a přidal kamenné hradby. Jeho nástupce kníže Vladislav II. výstavbu dokončil, a když se roku 1158 stal druhým českým králem Vladislavem I.*, dostalo dokončené kamenné sídlo právo nazývat se hradem.

*Kvůli takovýmto případům je vždy vhodné, když se uvádí jak jméno a panovnická hodnost, tak římská pořadová číslice. První český kníže Vladislav I. panoval (s přestávkou) v letech 1109–1125 a v letech 1140–1158 usedal na trůn další kníže téhož jména doplněného římskou číslicí II. Ovšem když byl kníže Vladislav II. roku 1158 korunován králem, je nutno ho uvádět jako krále Vladislava I.; v tomto případě má římskou I., neboť jsme dosud neměli žádného krále Vladislava.

Od té doby zaujímá toto sídlo plochu 7,28 ha (pro srovnání např. pražské Václavské náměstí má rozlohu asi 4,5 ha), na délku měří 570 m a v nejširším místě to dotáhlo na 128 m. Podle Guinessovy knihy rekordů je dnes největším obývaným hradem světa.

3 • Hradní procházka od provizorního bytu k chrličům

O Pražském hradě vyšly stovky knížek více či méně odborných, ale my si v této pasáži všimneme především méně často připomínaných zajímavostí.

První nádvoří voní „novotou“, zatímco na druhém býval do 16. století hlavní vstup do Pražského hradu

Když vejdeme na první nádvoří (vzniklé v 18. století), budeme mít po pravici budovu, v níž míval v letech 1918–1923 provizorní byt (1) první československý prezident Tomáš Garrigue Masaryk, jehož bronzová socha, odhalená 7. března 2000 při 150. výročí jeho narození, stojí nedaleko na Hradčanském náměstí. (O obou prezidentských hradních bytech se více dozvíte v kapitole „T. G. Masaryk se po Praze jedenáctkrát stěhoval“.)

Máme-li vstup do Pražského hradu za zády, vidíme Matyášovu bránu ze 17. století, která ústí na druhé nádvoří ze 16. století. Tato brána byla původně samostatně stojícím vítězným obloukem (které se stavěly již od antiky na oslavu vítězství ve válce), ale během přestaveb areálu přibývaly po jejích obou stranách domy, čímž vzniklo křídlo dělící první a druhé nádvoří.

Na druhém nádvoří nelze přehlédnout kapli sv. Kříže (2), stojící v místě, kde býval zmíněný původní západní vstup do hradu. Svůj typický mírně zaoblený konec dostala při přestavbě v polovině 19. století.

Na tomto místě si prozradíme tři dosud funkční prezidentské „tajnosti“:

• první je prezidentský tunel neboli průjezd (3; podle Ing. arch. doc. Zdeňka Lukeše jsou v něm zbytky románské zdi původně oddělující druhé a třetí nádvoří), oddělený od plochy nádvoří jehlanovitými patníky, který dodnes slouží k příjezdu vozů (viz foto 1) ke vstupu do druhého a definitivního prezidentského bytu;

• druhou je plně funkční prezidentský válcový výtah (4), jímž lze vyjet během dvou minut do druhého patra, kde se nachází definitivní prezidentský byt; kabina výtahu byla zhotovena z mahagonu a skla, dostala dýhování ze vzácných dřev a strop byl potažen kůžemi ještěrů; výtah jezdí ve spirálním schodišti;

• třetí „tajností“ je onen prezidentský byt (5), zřízený ve druhém patře části jižního traktu a traktu dělícího druhé a třetí nádvoří.

Výtah i interiéry prezidentského bytu jsou dílem slovinského architekta Josipa Plečnika, který po roce 1918 upravoval Pražský hrad na důstojné sídlo československých prezidentů. Je důležité říci, že všechny práce prováděl zdarma, protože si považoval za čest pracovat pro prvního československého prezidenta T. G. Masaryka a pro krásný Pražský hrad.

Na třetím nádvoří se nejprve zastavíme u sídla českých králů

Toto nádvoří tvořil do 14. století svah, který musel být srovnán do dvou výškových úrovní oddělených opěrnou zdí, ale dnes je onen prostor nejen největší, ale hlavně nejkrásnější. K jeho „pokladům“ patří kamenný Starý královský palác (6), který byl od 12. století přestavován, a protože terén nádvoří se navyšoval, vypadalo to, jako by si každý další palác stoupal „na záda“ tomu předchozímu. Nejvýraznější stavební zásah tu provedl počátkem 14. století Karel IV., který vybudoval (na dochované části předchozího objektu) opravdu honosný dvoupatrový královský palác. Dal ho postavit podle vzoru paláce, který poznal za svého sedmiletého pobytu u svého strýce – francouzského krále Karla IV.* Sličného, a na jeho výstavbu od začátku roku 1334 osobně dohlížel. Zřídil si v něm nejen pohodlné soukromé interiéry, ale i reprezentativní prostory pro státnická jednání.

*Pro toho, komu připadá tato shoda jmen podivná, nabízím vysvětlení. Jan Lucemburský odvezl syna pokřtěného Václav dne 4. dubna 1323 v jeho necelých sedmi letech do Paříže k francouzským příbuzným – ke svému švagrovi (a chlapcovu strýčkovi i kmotříčkovi) francouzskému králi Karlu IV. Sličnému a ke své sestře francouzské královně Marii. Zaprvé ho chtěl v květnu onoho roku oženit s Blankou z Valois, příbuznou zmíněného francouzského krále, a zadruhé chtěl zabránit tomu, aby malý Václav byl z iniciativy manželky Elišky či předáků českého panstva zvolen v Čechách jeho „protikrálem“.

Václav podstoupil v Paříži v sedmi letech biřmování, při němž měl – jak bývalo zvykem – přijmout druhé jméno. Zvolil si je po francouzském kmotříčkovi, takže se měl jmenovat Václav Karel. Jenže Francouzi jeho české jméno komolili (zřejmě mu prý říkali „vacela“ nebo „vaklaf“), takže mu kmotříček doporučil, aby používal pouze jméno Karel. A on, jak víme, poslechl.

Římskou číslici za jménem získal český Karel proto, že se stal roku 1355 čtvrtým císařem Svaté římské říše: před ním zastávali onu nejvyšší funkci tři Karlové a zároveň franští neboli němečtí panovníci: Karel I. Veliký (od roku 800), Karel II. Holý (od roku 875) a Karel III. Tlustý (od roku 881).

Pražský hrad začal výrazně zvelebovat také Vladislav II. Jagellonský. Odhodlal se k tomu poté, co se v dubnu roku 1484 vrátil na ostrožnu z městského dočasného panovnického sídla (zvaného Králův dvůr, který založil Václav IV. a rozkládal se u dnešní Prašné brány). Jagellonec v něm dal vybudovat mj. slavný Vladislavský sál (více viz kapitola 11), s nímž je propojen kostel Všech svatých (8; dokončený po více než deseti letech před rokem 1386), přistavěl k jižní straně paláce zcela nové křídlo a nazval ho podle svého syna Ludvíkovo (7; k tomuto křídlu se vrátíme v kapitole 12).

Když půjdeme od Starého královského paláce dále na východ, mineme kostel Všech svatých (8) a dojdeme k místu, kde se nachází budova Ústavu šlechtičen* (9), která se stala od poloviny 18. století až do roku 1918 ubytovnou pro chudé dcery šlechtických rodin.

*Ústav šlechtičen stojí v místech, kde byl v minulosti mimo jiné palác rodu Rožmberků, z nějž pocházel i Petr Vok. Rožmberský palác postavil jeho strýc, byl velmi reprezentativní, patřily k němu konírny pro čtyřicet koňských krasavců a později přibyla i krásná zahrada obklopená ochozem. Bohužel Petr Vok musel rodinný palác přenechat v roce 1600 císaři Rudolfu II., který ho možná spojil dřevěnou krytou chodbou s královským palácem.

Budovy Ústavu šlechtičen přešly po vzniku Československé republiky pod ministerstvo vnitra, které provedlo několik adaptací interiérů, od 70. let 20. století tu sídlila administrativa, vznikly zde tajné ústředny a také laboratoře, v nichž se kontrolovalo jídlo např. pro účastníky recepcí pořádaných prezidenty.

Pozoruhodnou budovou Jiřské uličky je Lobkovický palác (10), kde žila Polyxena z Lobkovic (manželka Viléma z Rožmberka, staršího bratra zmíněného Petra Voka). Palác dostal jméno po jejím druhém manželovi – Zdeňku Vojtěchu z Lobkovic. Právě do tohoto jejího paláce utíkali po defenestraci místodržící Martinic a Slavata, ona se jich ujala a pozvala lékaře, který je po pádu ošetřil.

U východní brány Pražského hradu se obrátíme a půjdeme uličkou zpět, tedy na západ, takže budeme mít po pravé ruce dům purkrabího Pražského hradu čp. 6/4 (11) ze 13. století. (Dnes bývá označován jako Staré purkrabství.) Protože tento objekt nebyl roku 1303 příliš poškozen velkým požárem (na rozdíl od většiny areálu Pražského hradu), bydlel v něm od jara 1334 budoucí císař Karel IV. a v červnu za ním právě sem přijela jeho první manželka Blanka z Valois. Zasedal zde také purkrabský soud, který vynesl mj. rozsudek nad Daliborem z Kozojed*.

*Tradovalo se, že Dalibor z Kozojed byl odsouzen za to, že se roku 1496 ujal z dobroty srdce poddaných rebelujících proti majiteli sousedního ploskovického panství. Podle tehdejších paragrafů však šlo o trestný čin, protože Dalibor si neoprávněně přisvojil sousedův majetek, za nějž byli tehdy poddaní považováni. V létě roku 1497 byl proto uvězněn (poddaní se vrátili k původnímu pánovi) a o rok později odsouzen k trestu smrti a popraven.

Zde si ještě opravíme další omyl spojovaný s Daliborem. Podle některých historiků totiž není pravda, že hrával ve vězení na housle, aby mu lidé dávali do košíku spouštěného z okna vězení jídlo, ani to, že údajnou hrou na housle bývalo jeho sténání, když byl v mučírně natahován na žebřík. Ve skutečnosti se prý tehdy slovy „hraní na housle“ označoval druh pranýře, který vidíme na obrázku.

Podle tohoto slavného vězně byla nazvána zdejší dělová* věž Daliborka (12).

*Přívlastek „dělová“ značil, že z dotyčné bytelné věže bylo možno střílet z děl, aniž by se zbortila. Tyto obranné věže bývaly kruhového půdorysu a „vyrůstaly“ na místech, z nichž byl dobrý výhled do okolí; zároveň posádka jedné věže viděla na posádku věže sousední.

Věž byla postavena koncem 15. století, roku 1781 vyhořela, rok nato přišla o jedno patro, zdi měla a má silné až 2,6 m a kromě své obranné funkce sloužila, jak známo, až do druhé poloviny 18. století jako vězení. V její horní části, která dostala průměr 7 m, byl prostor rozdělen přepážkami na jednotlivé cely určené pro pachatele lehčích trestných činů. Do dolní části Daliborky, kterou tvořil tzv. džbán, vyhloubený šest metrů pod podlahou přízemí, byli spouštěni kruhovým otvorem pomocí kladky pachatelé nejtěžších zločinů.

Nedaleko Daliborky byla vztyčena koncem 15. století další věž označovaná jako nová Bílá (13), v níž bylo o sto let později vězení a mučírna. (První neboli stará Bílá věž stávala přibližně v místě dnešního prezidentského průjezdu.)

Zde skončili mimo jiné také hamižný a dlouho všemocný nejvyšší komorník Rudolfa II. Filip Lang a Kašpar Rucký, jenž zpronevěřil část peněz z panovnické kasičky a oběsil se prý na zlaté šňůře od klíčů pokladnice. Byli zde uvězněni také odsouzenci čekající v červnu 1621 na popravu na Staroměstském náměstí.

Mezi Daliborkou a novou Bílou věží se nachází známá Zlatá ulička (14), proslulá svými barevnými domečky. Vznikla mezi starou hradbou Pražského hradu z 12. století a hradbou novou, vnější, postavenou v 16. století. A protože tato nová 1,2 m silná hradba byla odlehčena opěrnými oblouky, mohly tu vzniknout vestavbou a zastřešením ony malé domky.

V nich však nebydleli alchymisté, kteří by zde – jak tvrdila pověst – pomocí zázraků vyráběli zlato, ale obývali je od konce 16. století hradní střelci, aby to měli blízko do zaměstnání. Museli akceptovat zákaz, podle nějž nesměli vyhazovat do Jeleního příkopu* otevřenými okny odpadky.

*Jelení příkop původně nebyl z obranných důvodů zalesněn, pouze kolem potůčku Brusnice, který jím protéká, rostly vrby, a svah otočený k jihu byl osázen sazenicemi vinné révy. Počátkem 16. století tu žili jeleni (kteří mu dali jméno) a další vysoká zvěř, jako daňci, mufloni apod.; posledních pětadvacet těchto čtyřnohých obyvatel příkopu snědli v polovině 18. století francouzští vojáci okupující tehdy Prahu. Před rokem 1848 měl příkop pronajatý zahradník Ferdinanda V. a na prohlídku sem mohly přijít pouze „slušné osoby“, které si zakoupily vstupenku.

V jedné části příkopu bývali chováni od roku 1920 medvědi.Poté, co v létě roku 1942 jeden z nich zaútočil na chovatele, byli čtyři zastřeleni a dva zbylí byli o rok později přestěhováni do pražské zoo. Po druhé světové válce byli do oné části Jeleního příkopu nastěhováni noví „prezidentští“ medvědi, ale asi o patnáct let později éra zdejších huňáčů skončila.

Když byla funkce hradních střelců jako strážců Pražského hradu koncem 18. století zrušena, domky* ve Zlaté uličce zůstaly, ale stěhovali se do nich řemeslníci (a mezi nimi i několik zlatníků) pracující na hradě. Ti si začali bez dovolení stloukat na protilehlé straně uličky u staré hradební zdi z 12. století různé dřevníky či přístřešky. Protože tyto svérázné přístavky zúžily Zlatou uličku asi na pouhého půldruhého metru, musely být odstraněny.

*Zajímavou podrobnost o zdejších domcích prozradil v druhé polovině 19. století Jan Neruda, jenž o nich napsal zajímavou reportáž. Podle něj mívaly mezi stropem a stříškou nízké podkroví, které majitelé oněch minichaloupek pronajímali. Kdo si toto podkroví pronajal, ten se v něm prý ale nemohl ani pohodlně posadit a musel pouze ležet; proto se těmto lidem říkalo „nocleháři“.

Přidám ještě krátkou zmínku o domku č. 14, jenž byl opatřen vývěsním štítem se sovou, křišťálovou koulí, kartami a kočkou. Před druhou světovou válkou v něm žila známá pražská věštkyně, kartářka a jasnovidka Matylda Průšová, uměleckým jménem madame de Thébes. Protože za války věštila konec Hitlerovy říše, byla zatčena a zemřela při výslechu gestapem.

Ze Zlaté uličky přejdeme ke kostelu a klášteru sv. Jiří (15). Kostel „vyrostl“ z malého kostelíka, který jsme viděli na mapce hradiště Pražský hrad z 10. století. Zdobí ho dvě bílé věže z opuky, vysoké 41 m; jedna (při pohledu na průčelí kostela ta pravá) dostala jméno Adam a je robustnější, zatímco vlevo se tyčící Eva je štíhlejší. Zdejší klášter* byl roku 1782 zrušen, v části budov byli ubytováni vysloužilí kněží a v druhé, přestavěné na kasárna, žili dělostřelci; svého času tu bylo vojenské vězení.

*Kdybychom od tohoto církevního objektu zašli do Vikářské ulice, došli bychom ke známé Vikárce, což bývala koncem 19. století hospůdka, kam chodíval rád Svatopluk Čech, který právě odtud „poslal“ svého literárního hrdinu pana Matěje Broučka do husitské Prahy. Ve své knize „Nový epochální výlet pana Broučka tentokráte do XV. století“ ho „ubytoval“ na Staroměstském náměstí v domě čp. 605/13 (v němž se narodil budoucí císař Karel IV.), zvaném U Kamenného zvonu, protože má na nároží vytesaný zvon. Podle historiků patřil tento staroměstský dům v době husitských nepokojů Janu Domšíkovu, jehož S. Čech v knize nahradil Jankem od Zvonu.

Když půjdeme zpět na třetí nádvoří, nepřehlédneme nad hlavou spojnici* (16) mezi královským palácem a katedrálou sv. Víta (17).

*Kamennou spojnici v podobě kryté chodby se dvěma oblouky a jedním sloupem nechal v letech 1490–1493 postavitVladislav II. Jagellonský. Spojovala královské soukromé pokoje, zřízené v prvním patře nového severního přístavku královského paláce, a katedrální oratoř neboli soukromou modlitebnu, určenou pro krále a jeho rodinu. V 16. století musela být spojnice „pro chatrnost (…) podepřena šesti trámy“ a později dostala omítnutý cihlový plášť a cihelnou nástavbu.

Katedrála* je právem označována za výjimečné dílo, které čekalo na svoje dokončení dlouhých 585 let –od roku 1344 do roku 1929. Od počátku 15. století až do druhé poloviny 19. století se tu totiž z různých důvodů nepracovalo. Svatovítský svatostánek je dlouhý 124 m, v nejširším místě má šířku 60 m, výška klenby dosáhla 33 m a vejde se do něj osm tisíc lidí.

*Jak známo, zřejmě před rokem 935 založil na místě části katedrály kníže Václav (budoucí svatý) nejprve rotundu, kterou v 11. století nahradila přibližně na témže místě větší bazilika. Oba tyto kostelíky se nacházely nad hroby tří svatých –  tedy nad hroby sv. Víta, sv. Václava a sv. Vojtěcha – jimž byly svatostánky zasvěceny. Dnešní nádherná stavba zde byla postavena proto, že pražské biskupství bylo povýšeno na arcibiskupství, které potřebovalo odpovídající honosný „chrám boží“. 

V katedrále se měly odehrávat především korunovace všech českých králů českými insigniemi, které podstoupilo 26 králů a 28 královen. (Česká knížata byla pouze usazována na kamenný stolec stojící v areálu Pražského hradu.)

Ve svatovítské katedrále souvisí s korunovačními klenoty její jižní část*, kterou si nyní ve stručnosti představíme.

*Původně byl právě v této jižní části hlavní katedrální vstup, protože nedalekou jižní hradní bránou přicházela do areálu Pražského hradu z dnešní Malé Strany procesí apod. Když byla koncem 16. století jižní hradní brána zrušena, začal se používat nový katedrální hlavní vstup, který se přesunul na její západní stranu.

Když se před toto průčelí postavíme, upoutá nás do dálky zářící Zlatá brána (I) se třemi oblouky. Nad ní se nachází skleněná mozaika o ploše 82 m2 , zvaná Poslední soud (II). Znázorňuje náboženské náměty, ovšem ocenit na ní musíme perfektní odbornou práci benátských mozaikářů, u nichž ji objednal Karel IV. Západně neboli vlevo od Zlaté brány stojí hlavní Jižní či Velká věž (III)* vysoká 96,5 m.

*Tato věž patřila k velmi vysokým stavbám, které bylo nutno budovat postupně, s přestávkami, aby si zdivo tzv. sedlo a věž se nezbortila. Koncem 14. století ji začal budovat Petr Parléř, během husitských bouří práce na Pražském hradě ustaly a roku 1541 tu řádil požár, který poničil vrchní díl věže, jehož svrchní zdivo se zkroutilo a naklonilo. Velká věž byla dokončena po roce 1560 a dnešní podobu dostala koncem 18. století.

Na věži zaujme většinu návštěvníků zlatá (ve skutečnosti pozlacená) mříž (IIIa), za níž je schován nejslavnější zvon* nazvaný Zikmund. (Zdůrazněme si, že byl pojmenován na počest sv. Zikmunda, burgundského králežijícího v 6. století, jehož ctil Karel IV., a nikoli podle císaře Zikmunda.)

*První zvon odlil mistr Jaroš z nevhodné zvonoviny, a proto ho musel odlít podruhé. Má průměr 2,56 m a výšku 2,03 m, váží 13 či 14 tun a jeho „srdce“ o hmotnosti 450 kg muselo být několikrát vyměněno či opravováno (roku 1670, 1734, 1797, 1819 a 2002). Na rozpohybování zvonu je zapotřebí čtyř zvoníků a další dva rozhoupávají jeho srdce. V minulosti Zikmund zvoníval často například při zahájení sněmů, při požárech, významných výročích apod. Od roku 2015 byla sice četnost zvonění výrazně omezena, ale koncem roku 2019 byl zvon po odborných úpravách, týkajících se mj. zavěšení srdce, znovu předán k užívání. Existují fotografie či videa zvoníků, kteří se ve zvonici pohybují během zvonění bez sluchátek – což je ovšem velmi riskantní. Podle předpisů BOZP je totiž povinné používání sluchátek již od 85 dB, ovšem tuto hranici Zikmund výrazně překračuje: ve vzdálenosti jednoho metru má hlasitost asi 120 dB. (Pro srovnání: 130 dB provází start tryskového letadla a výstřel z pistole u ucha dosahuje 150–160 dB.)

Na vrcholku (IIIb) Jižní či Velké věže byl v 18. století osazen v roli větrné korouhvičky český dvouocasý lev s královskou korunou.

Zhotoven byl z měděného pozlaceného plechu, stojí na zadních tlapách a předními zdvihá kříž, jenž slouží jako protizávaží, a proto je o trochu výše než lví hlava. Podle historiků jde o kříž méně známého tvaru, zvaný jetelový.

Významnou místností katedrály je Svatováclavská kaple (IV), z níž se vstupuje dveřmi pobitými páskovým železem do Korunní komory (bývalé sakristie). Dveře zdobí řady českých lvů i říšských orlic a odemykají se sedmi klíči, jež byly (a jsou) v držení sedmi různých funkcionářů, vybíraných podle aktuálního společenského zřízení. Na kresbě vidíme i dvě okénka (IVa) do Korunní komory (o ní a českých insigniích viz níže).

Zmínku si zaslouží i chrliče katedrály. Je jich tu kolem tří set a každý je prý jiný: mají podobu mnichů, čarodějů, chimér, okřídlených psů, lvů, kohoutů, žab apod. Neslouží ovšem jako ozdoby, neboť jejich hlavním úkolem je odvádět (spolu se složitou soustavou žlabů, propustí a okapů) ze střechy dešťovou vodu, aby nepoškozovala stavební kameny obvodového zdiva.

Dokončená katedrála byla vysvěcena 12. května 1929 a veřejnosti se otevřela v 8 hodin 30 minut dne 18. září roku 1929 k údajnému miléniu smrti knížete Václava.(Dnes už historici připouštějí, že tento kníže zemřel nikoliv roku 929, nýbrž v roce 935, takže milénium nastalo o šest let později.) Málo je známo, že v předvečer onoho slavnostního dne prošel katedrálu prezident T. G. Masaryk, který ji považoval za celonárodní (tedy nikoliv pouze církevní)významnou památku, a proto jí věnoval mnoho soukromých cenností.

Katedrála se stala bezpečným domovem českých korunovačních klenotů

Insignie tu však nebývaly od samého počátku. Karel IV. po své korunovaci 2. září 1347 určil, aby koruna byla ukládána večer korunovačního dne na lebku* sv. Václava uloženou v sakristii, ale tehdy šlo o sakristii baziliky sv. Víta. Katedrála založená roku 1344 byla totiž v onom roce 1347 nechráněným staveništěm, kam by budoucí císař insignie dozajista neuložil.

*V knize „Příběh Pražského hradu“ k tomu PhDr. Milena Bravermanová ze Správy Pražského hradu napsala, že „v roce 1346 dal Karel IV. zhotovit korunu, která měla už navždy – mimo den korunovace nového panovníka a mimo výjimečné slavnosti vyžadující okázalost královského majestátu – spočívat na lebce sv. Václava. Lebku samotnou nechal obložit zlatem“.

K tomu by mohlo dojít teprve poté, co byla roku 1367 vysvěcena katedrální Svatováclavská kaple, z níž se do její sakristie (zřízené v témže roce) vstupovalo po právě dokončeném pískovcovém vřetenovém schodišti. (Krátké rovné schodiště, navazující na vřetenové schodiště, ústí do dnešní Korunní komory a dostalo současnou podobu teprve v letech 1866–1867.)

V Korunní komoře nalezly korunovační klenoty (s několika výjimkami) trvalý domov teprve díky Leopoldu II., který 26. srpna roku 1790 vyslovil souhlas s jejich stěhováním z Vídně do Prahy.

Odtud s nimi vyjel 5. srpna 1791 císařský kočár tažený šestispřežím v doprovodu jízdy a dalších deseti kočárů, v Kolodějích byly přeloženy do zlatého zaskleného kočáru pražského arcibiskupa a na Pražský hrad dorazily dopoledne 9. srpna 1791.

Večer toho dne byly poprvé přeneseny v truhlici na místo, které zvolil již 17. července 1790 zemský sněm a jímž byla „sakristie nad jižním portálem katedrály sv. Víta“.

Ing. arch. Petr Chotěbor o Korunní komoře napsal: „Představuje ucelený středověký prostor, jehož charakter se přes pozdější úpravy změnil jen málo. Jediný přístup do komory vede ze Svatováclavské kaple úzkým, zcela temným vřetenovým schodištěm. Malá okénka, která podobným schodištím obvykle poskytují alespoň nejnutnější orientační osvětlení, byla totiž nejen opatřena pevnými kovanými mřížemi, ale dodatečně ještě zazděna.“Jižní stěna Korunní komory „je prolomena dvěma nevelkými hrotitými okénky. Uprostřed mezi nimi je zevnitř patrný zbytek stejného třetího okna, které bylo zazděno velmi záhy, nepochybně proto, aby nerušilo kompozici středního pole mozaiky Posledního soudu z let 1370–1371 na průčelí předsíně. (…) Pravoúhlé okénko v severní stěně, vedoucí do prostoru příčné lodi katedrály, je rovněž zazděno.“

V roce 1866 byly insignie odtud odvezeny* do Vídně, protože se v květnu blížilo k Praze pruské vojsko.

*Po dlouhých diskusích bylo rozhodnuto zvolit jako relativně nejbezpečnější dopravní prostředek vlak, konkrétně tendr lokomotivy. Cesta z dnešního Masarykova nádraží trvala 16 hodin 15 minut a na vídeňském Severním nádraží čekal na cenný náklad kromě vojenské ochrany kočár, který s ním zamířil do císařské pokladnice v Hofburgu, vídeňském sídle Habsburků.

Když zůstala Korunní komora prázdná, ukázal se – jak píše dále Ing. arch. P. Chotěbor – „velmi neutěšený stav celého prostoru. Opravou byla pověřena Jednota pro dostavění chrámu sv. Víta. (…) Nejnutnější byla oprava terasy nad Zlatou bránou, odkud do komory zatékalo. Následovaly úpravy vyústění vřetenového schodiště, které bylo opatřeno novým kružbovým zábradlím. Byla položena nová dlažba a celý prostor nově vymalován. Stěny pokryl jemný ornamentální vzor se znaky zemí Koruny české a znaky pražského a olomouckého arcibiskupství. Malováním a zlacením byla vyzdobena i klenební žebra“. Během těchto oprav byly pořízeny i nové, železné vstupní dveře, opatřené sedmi zámky pro kapli sv. Václava. Na oněch dveřích „v polích vymezených diagonálními pásy se střídají štítky s českým lvem a říšskou orlicí“.

Podle tohoto odborníka umožnily zmíněné opravné práce prozkoumat také dva tajné klenuté sklípky, které potvrzují, že prostor již dříve fungoval jako trezor. Jeden sklípek byl zapuštěn hluboko pod podlahou Korunní komory a druhý se nacházel pod vřetenovým schodištěm.

Komora také dostala dubový stůl, židle a především novou skříňku pro insignie, která byla zhotovena 1867. Tato skříňka „tvarem připomíná středověké domečkovité relikviáře. Její stěny jsou pokryty deskami zdobenými emailem: na čelní straně se sv. Václavem a dvěma anděly nesoucími znakové štíty, na bočních stranách s postavami králů Vratislava I. a Karla IV.“. Jak známo, skříňka se odemyká stejnými sedmi klíči jako vstupní dveře do Svatováclavské kaple.

Triumfální návrat klenotů z Vídně do Prahy se konal po tzv. státoprávním vyrovnání (tj. rozdělení Rakouska na Rakousko a Uhry). V šest hodin ráno 28. srpna roku 1867 byly vyneseny z Hofburgu do vozu chráněného ozbrojenci, který je odvezl opět na vídeňské Severní nádraží. Celá akce měla být utajena, aby Češi nepřipravili nějaké „nevhodné trachtace“, takže vlak vyjel teprve – údajně kvůli silnému provozu na železnici – teprve ve 21 hodin. Naši předkové však trpělivě čekali a po celé trase vlaku vítali český „poklad“ vatrami, zvoněním zvonů a mnohdy až dojemnými uvítacími proslovy.

Do Prahy dojel vlak 29. srpna v 9 hodin ráno, klenoty byly přeloženy do arcibiskupského vozu, který je převezl do malostranského kostela sv. Mikuláše, kde se na jejich počest konalo Te Deum. Na Pražský hrad zamířily před polednem Nerudovou ulicí a po oslavných projevech si je mohla ve Svatováclavské kapli prohlédnout veřejnost. Tehdy však ještě nebyly dokončeny všechny úpravy Korunní komory, takže insignie byly odneseny v 18 hodin do sklípku pod Svatováclavskou kaplí a později byly údajně „uložené provizorně“ do budovy postavené počátkem 18. století u severní strany Starého královského paláce.

Do Korunní komory se nastěhovaly 30. října roku 1868.

Bohužel o sedmdesát let později se musely v rámci akce KFC (Klenoty fascinující ceny) stěhovat znovu. Prezident E. Beneš převzal v zájmu utajení 15. září 1938 od všech sedmi držitelů klíče od kaple a od schránky a o čtyři dny později vyjely večer z Pražského hradu dva vozy. Jeden z nich – pancéřovaný automobil patřící původně prezidentu  T. G. Masarykovi – vezl dubovou truhlu opatřenou prezidentskými pečetěmi a čtyřmi zámky, a teprve cestou se posádka dozvěděla, že jejím cílem je Žilina, konkrétně trezorové místnosti tamní filiálky Národní banky. Náklad doprovázela ozbrojená Hradní stráž v civilu.

Ovšem po vyhlášení autonomie Slovenska putovaly české insignie 6. října 1938 zpět do Čech. Byly prý uloženy v prezidentské pracovně na Pražském hradě v tajném trezoru, ukrytém tak dokonale, že „ani prezident Emil Hácha dlouho nevěděl o jeho existenci“. Trezor byl odhalen teprve 27. června 1939, a proto když si chtěl Hitler během své dvaadvacetihodinové návštěvy Pražského hradu 15. a 16. března 1939 prohlédnout a možná i vyzkoušet českou královskou korunu, nepodařilo se ji najít.

Jakmile informace o místě uložení vyšla najevo, přemístili okupanti klenoty ještě téhož červnového dne zpět do Korunní komory. Heydrich je ale dal zřejmě roku 1941 převézt do Černínského paláce. Na to prý přišli Češi, kteří v tomto paláci pracovali, a tak v únoru roku 1944 vydalo Státní ministerstvo pro Čechy a Moravu nařízení, aby Stavební správa Pražského hradu vybudovala pro insignie nový úkryt. S největší pravděpodobností se nacházel pod kostelem Všech svatých a klenoty do něj byly zazděny. K. H. Frank o celé akci věděl a po svém zatčení úkryt prozradil, neboť doufal, že si tím zachrání život. Zmýlil se však: 22. května roku 1946 byl před pankráckou věznicí oběšen; šlo o poslední veřejnou pražskou popravu, jíž onoho dne přihlíželo několik tisíc lidí.

Po skončení druhé světové války podstoupily korunovační klenoty jednu z řady odborných expertiz. Uskutečnila se ve dnech 25. až 30. října 1945, protože panovaly obavy z toho, že si Němci odvezli originály a v Praze ponechali pouze kopie. Posudek odborníků ale všechny uklidnil, a tak byly klenoty 31. října 1945 uloženy zpět do Korunní komory.

• • •

Velká většina obyvatel Českého království až do roku 1857 nevěděla, jak české insignie vypadají, ale onoho roku dostal možnost je poprvé namalovat přítel Jana Nerudy, tehdy čtyřiadvacetiletý malíř a kreslíř Josef Scheiwl (*1833–†1912).

Nejprve si prý musel nechat ušít slavnostní černé šaty a pořídit si bílé rukavice a takto vybaven se dostavil do staré sněmovní síně (kam se vstupovalo z Vladislavského sálu), která pro něj byla na deset dní vyčleněna. Pracoval tu pod dozorem od 9 do 12 hodin, po obědě znovu od 14 do 17 hodin a pátý den ho zde navštívil excísař Ferdinand V. Ilustrátor vzpomínal, že o každém navrácení klenotů na místo byl večer sepsán protokol, potvrzující, že klenoty jsou v naprostém pořádku. Jelikož stále někdo sledoval každý jeho pohyb, bylo mu z toho všeho – i z blízkosti koruny „všem tak posvátné“ – poněkud úzko. Ale když zakázku dokončil, byl šťastný, že tuto možnost dostal.

Původně maloval insignie pro publikaci C. k. ústřední komise pro zachování památek umění stavitelského v Rakousku a mezi lidi se jejich podoba dostala teprve později, a to poté, co novinář František Skrejšovský vydal tiskem obrazy klenotů jako prémii k předplatnému časopisu Světozor, který tehdy řídil.

První dvě černobílé fotografie byly zhotoveny teprve v říjnu 1868, první barevný snímek vznikl roku 1911 a filmaři mohli klenoty a Korunní komoru navštívit za dohledu strážných až v září roku 1929.