BLACK CORAL

Copyright © 2021 by Andrew Mayne

All rights reserved

Translation © Milan Lžička, 2022

ISBN 978-80-242-8196-4

KAPITOLA PRVNÍ

Bourák Bill

Všichni se na mě divně koukají.

Když jsem přijela na místo nehody, všechny oči i baterky se upíraly na jezírko, kam střemhlav zahučelo auto, které prorazilo svodidla a vyletělo ze silnice. Teď na mě policajti, hasiči i záchranáři čumí, jako bych se měla stát královnou maturiťáku a přitom ze mě kapala prasečí krev. Strážník floridské dálniční policie, který ke mně míří, se tváří tak pochmurně, až si začínám myslet, že veřejné ponížení by bylo možná lepší než to, co se mi chystá oznámit.

Na okamžik se mě zmocní panika, jakou občas zažívám, když dorazím na místo neštěstí a dostanu strach, že by obličej pod plachtou mohl patřit mé dceři Jackie, mému příteli anebo někomu jinému, koho mám ráda.

Když mi ale zavolali, nechala jsem Jackie i Runa doma na hausbótu. Samozřejmě mám i další příbuzné. Moji synovci už začínají řídit a naneštěstí podědili naše divoké mcphersonovské geny, které bráchovi zanedlouho určitě mockrát způsobí bolehlav.

„Inspektorka McPhersonová?“ zeptá se desátník Finick.

„Ano?“ odpovím a rozhlížím se po okolí. Při kraji jezírka parkuje sanitka. Na vozovce u zohýbaných svodidel čekají tři hlídkové vozy a hasičské auto. V trávě jsou vyryté stopy pneumatik vedoucí ke skalnatému náspu a vodní ploše pod ním.

Deset metrů od břehu zahlédnu matnou zář koncového světla utopeného vozidla. Jak se sakra dostalo tak daleko?

„Do vody to auto spadlo před půlhodinou. Jedné z obětí se povedlo doplavat na břeh. Druhá osoba uvízla v kabině, zřejmě už nežije.“

Uháním ke kufru svého SUV a beru si potápěčskou výstroj. „Zřejmě?“ prohodím ke strážníkovi, který jde za mnou.

„Záchranářům se nepodařilo dostat blíž.“

Při okraji jezírka zahlédnu oranžový člun, který se používá pro záchranu tonoucích. Sedí v něm dva chlapi a tyčemi píchají do vody. To je divné.

„Už se tam dolů někdo ponořil?“ ptám se.

„Potápěčka na drátě jste vy. Kde máte parťáka?“

„Ještě jsme nikoho nepřijali.“ Přes kraťasy a triko si natáhnu neopren a zapnu ho. „Takže potřebujete, abych se mrkla do toho auta a zajistila mrtvolu?“

„Jo. A taky potřebujeme, abyste všecko nafotila a co nejdřív toho nebožtíka nasoukala do pytle.“

„Nemůžete to nafotit kamerou na sondě?“

„No, ona nám ta podvodní kamera spadla na dno vedle auta.“

„Takže ji mám zajistit taky.“

Navléknu si na záda láhev a zkontroluju si masku. Míří ke mně další člověk. Má zrzavé vousy a bundu Floridského úřadu rybolovu a ochrany zvěře. Vzpomenu si, jak se jmenuje: Chris Kaur.

„Už jste jí nastínil situaci?“ zeptá se.

„Akorát jsem se k tomu chystal,“ odpoví Finick.

Ochranáři sem dorazili rychle. Moment – pohlédnu přes mangrovníky obrůstající opačný břeh na světla v dálce. To bude elektrárna. Přímo z ní vede až sem do jezírka výpust, propojená kanálem v úzkém soutoku severně odsud.

„Počkat. Tohle je nádrž 65?“ vyzvídám.

„Jo, zrovna jsem se k tomu dostával,“ odtuší Finick.

Ohlédnu se na chlapy ve člunu a dojde mi, co to provádějí…

Nehledají ve vodě oběť. Snaží se zapudit aligátory, aby ji nesežrali.

Nádrž číslo 65 je oblíbeným místečkem našich místních obřích plazů. Líbí se jim v teplé vodě z výpusti elektrárny, a tak se tady shlukují.

„Může to počkat do rána,“ prohlásí Kaur. „Ty, co nebudou spolupracovat, můžeme zkusit odlákat a uspat. Budu ale potřebovat čas.“

„Jasně,“ Finick na to. „Akorát že…“

Všechno mi docvakne. „Ten, co vyvázl živý, tvrdí, že neřídil, a podle vás lže, takže máme na krku vyšetřování vraždy.“

„Ideální by bylo vytáhnout oběť dřív, než… než se dostane do něčích spárů. Podlitiny nám můžou prozradit, kde seděla… pokud teda ještě bude mít neporušenou kůži.“

„A nesežere ji aligátor. Chápu. Ještě něco?“

„Jo,“ přisvědčil Finick. „Hlavně žádný stres. Tohle auto a ten, co přežil, jsou taky podezřelí, že ujeli z místa dvou nehod. Obou smrtelných.“

„Takže ho podezíráte, že opakovaně ujel z místa autonehody, a když teď vytáhnu tělo jeho spolujezdce, může vám to pomoct ho usvědčit?“ Popadnu ploutve a jdu ke břehu. „Žádný stres. Chápu.“

„McPhersonová,“ ozve se Kaur, „to není všechno.“

„Ve vodě zamořené aligátory nepoplavu poprvé, hoši. Oni si nevšímají mě a já zas jich.“ Je ale pravda, že se většinou v jejich blízkosti nepokouším odtáhnout sto kilo lidského masa.

Na Floridě je tolik aligátorů, že kdybyste vyřadili lidi a započítali jenom je, pořád by měla vyšší populaci než spousta dalších států. V našich vodách jich žije přes milion, a kdyby to byli tak zběsilí lidožrouti, jak si kdekdo myslí, docházelo by ke střetům v jednom kuse. Jenže útoky jsou naopak mimořádně vzácné. Aligátoři se nás straní, jak jen můžou.

Houknu na chlapy ve člunu: „Nepusťte ke mně nic, co má ocas a zuby.“ Ukážu na jejich reflektor. „A pořádně sviťte.“

Naposled si překontroluju láhev.

„Sloan!“ zavolá Kaur. „Počkejte, neblbněte!“

„Co je? Čas běží, Chrisi. Máte přece tyče s hroty. Všechno je v pohodě. Nebo ne?“ On ale zavrtí hlavou.

Zadívám se na černavou vodu ozářenou reflektory a sevře se mi žaludek. „To snad ne… krajty? Piraně? Kanic ze seznamu sexuálních delikventů?“

„Ne tak docela.“ Krátce se podívá na Finicka a pak zase na mě. „Před třemi dny jsme sto padesát metrů odsud zachytili Bouráka Billa.“

„A kruci.“ Najednou mám v puse tak sucho, že nedokážu neprodyšně sevřít automatiku.

Jsou aligátoři a pak je Bourák Bill. V rámci svého druhu má asi takové postavení, jaké by měl mezi lidskou rasou Dwayne „The Rock“ Johnson, kdybychom byli zakrslí jako trpaslíci a Johnson byl kanibal.

Úřad rybolovu a ochrany zvěře odhaduje, že Bourák Bill je jedním z největších aligátorů ve volné přírodě a váží kolem půl tuny. K tomu měří skoro čtyři metry.

Bourák Bill si volně běhá po svobodě, protože je to jeho bohem dané právo a dosud nevíme o nikom, komu by ublížil. Na druhou stranu už ochranáři objevili zdechliny jiných aligátorů, a dokonce i kapustňáka, ze kterého si zřejmě Bill pořádný kus uhryzl.

Pátrám ve vodě pohledem po tom vodním T. rexovi. „A máte důvod si myslet, že tady je?“ ptám se a snažím se nepůsobit nervózně, ovšem moc se mi to nedaří.

„Krom toho, že v jezírku leží steak velikosti člověka a že všechen tenhle rozruch nejspíš přilákal jeho pozornost? Ne, vůbec žádný,“ odtuší Kaur.

Zatímco normální aligátoři si od zdrojů zmatku, jako jsou blikající světla nebo lidi ráchající se ve vodě, zachovávají odstup, Bourák Bill je takové eso, že je mu všechno fuk.

Jednou se ho ochranáři celý den snažili vystopovat na kánoi, aby nakonec zjistili, že Bourák Bill celou dobu nenápadně plaval za nimi… a sledoval je.

„Nechali jsme si ze supermarketu dovézt hromadu syrových kuřat,“ oznámí mi Finick. „Můžeme je na opačné straně jezírka naházet do vody, zaparkovat člun u vtoku kanálu a držet Billa na distanc.“

„Jestli už není přímo tady,“ podotkne Kaur.

„To se neví. Vy riskovat kejhák nebudete, nebo snad jo?“ opáčí Finick. „McPhersonová už zvládla horší situace. Dokázala dát pěstí žralokům a ubránit se vrahům, ne?“

Dobře, Sloan. Rozmysli si to. Tu mrtvolu můžou vylovit ráno – akorát že ohryzanou a vytaženou z auta.

„Ten váš podezřelý… je to grázl?“ vyzvídám na Finickovi.

„Nejspíš jo. Jestli mu tohle nepřišijeme, bude volný.“

„A přejede někoho dalšího,“ utrousím.

„Bez auta těžko,“ ukáže Kaur na koncová světla.

„Prý už se dneska dají koupit,“ zavrčí Finick. Obrátí pozornost ke mně. „Je to na vás. Jestli se vám tam nechce, pochopím to. Necháme chlapy na vodě a budeme se dál snažit aligátory zahánět, dokud Kaur se svými lidmi oblast nevyčistí.“

A přijdeme o čas i o důkazy.

Jakou cenu má můj život? Nakolik mě motivuje vlastní ego? Vážně mám pořád potřebu někomu dokazovat, že nejsem prachsprostá chudá běloška z dysfunkční rodiny?

Začínám si sundavat láhev.

„Správné rozhodnutí,“ poznamená Kaur.

„Ne,“ vyvedu ho z omylu. „Potopím se bez přístroje. Shazuju ho, abych byla rychlejší.“

„No sakra,“ hlesne.

„Jo, já vím. Potřebuju pytel na mrtvolu a lano.“ Podám mu ze své tašky podvodní vysílačku. „Anténa musí být ponořená. Jestli ztratíme spojení, nepanikařte. Jenom počkejte, až třikrát zatahám za lano.“

„Jak dlouho máme čekat, než vyplavete?“

„Sedm minut, pak vytáhněte mou mrtvolu.“

„Sedm minut?“ diví se.

„Jo, v téhle situaci sedm. Radši ale nepřekračuju dvě. Rozumíme si?“

Obrátí oči v sloup. Je mi jasné, co si myslí – že jsem cvok. A neplete se. Jsem ale cvok, který má pořád co dokazovat.

Jestli navíc tomu řidiči neprokážeme vinu, tak až přijedu k podobnému neštěstí příště, nebude obětí třeba zrovna moje dítě, ale něčí rozhodně ano, a já si budu vyčítat, že jsem tomu nezabránila.

Několikrát se zhluboka nadechnu, abych si provzdušnila plíce, a pak vkročím do černé vody.

KAPITOLA DRUHÁ

Bez přístroje

Vrhnout se střemhlav do floridského jezírka a nevědět, co se skrývá dole, je totéž jako běhat bosky po smetišti; právě proto to nikdy nedělám. Za ty roky, co se potápím ve floridských vodách, jsem už ve zdánlivě prázdném kanálu narazila na kdeco, počínaje figurínami z obchoďáků a konče kompletním karavanem.

Ponořit se do nádrže číslo 65 a zase z ní vylézt dřív, než se ji rozhodne propátrat Bourák Bill, znamená jednat rychle a porušit některé potápěčské zásady, které jsem si stanovila. Už takhle jsem nedodržela pravidlo nikdy se nepotápět sama, jenže s tím nic moc nezmůžu, dokud naše policejní oddělení neangažuje dalšího potápěče.

U protějšího břehu házejí Kaurovi lidi do jezírka syrová kuřata. Hladina se začíná čeřit, jak aligátoři reagují na zvuk a vyrážejí na piknik. Popojdu ještě o pár kroků dál do vody a pod botami ucítím hranu římsy, za níž voda prudce nabírá hloubku. Výchoz, na němž stojím, je přesně tím typem skalního útvaru, který může posloužit jako převis – do podobných úkrytů si aligátoři jako Bill s oblibou na delší dobu ukládají potravu.

Snažím se na to nemyslet, váhavě se odrazím a v duchu doufám, že se nenapíchnu na haldu zrezivělých oštěpů, které tu hodil do vody středoškolský atletický oddíl.

Fakticky by se to mohlo stát.

Stopy pneumatik a skalnatý násep, odkud auto sjelo, se nacházejí nalevo ode mě. Rozhodla jsem se nevyrazit přímo odtamtud, protože na tom, jak vůz přistál přímo uprostřed jezírka, se mi něco nezdá. Možná tam leží potopený betonový blok nebo sudy s toxickým odpadem, od nichž se auto odrazilo. Instinkt mi velí držet se vpravo, a tak se držím vpravo.

S propnutýma rukama se celá ponořím pod hladinu. Díky světýlku připevněnému z boku k masce vidím v kalné vodě zhruba na půl metru okolo, takže skoro zahlédnu svoje zápěstí, když si upevňuju ploutve.

Aspoň Billa uvidím, než mu vplavu do chřtánu – případně na jaký se to řítím šutr, než se o něj rozbiju.

Prudce kopu ploutvemi, počítám si tempa a po paměti mířím směrem, kde by se mělo nacházet to auto. Při potápění člověk hodně spoléhá na paměť. Vytyčí si kurz a pak kope a kope, dokud nemá pocit, že je na místě.

„Sloan? Jste v pořádku?“ zeptá se ve vysílačce Finick.

Odpověděla bych, jenže zadržuju dech. Snad mu to Kaur vysvětlí.

Jelikož pod vodou nemůžu dýchat, není teď vhodná chvíle na konverzaci. Chápu, že ten chlap má nervy. I já mám nervy. Všichni mají nervy, možná kromě Bouráka Billa.

Ještě jednou kopnu a spatřím záři z reflektorů na břehu. Auto se čumákem zabořilo do bahna a kufr se nachází těsně pod hladinou. Pořád mu svítí koncová světla.

Přeplavu nad vozem a snažím se natočit co nejlepší záběry kamerou připnutou k horní části masky. Zadní okno je úplně vyražené, právě proto se vozidlo potopilo. V tomhle vraku rozhodně nemohl nikdo přežít.

Zamířím ke straně u řidiče a spatřím stažené okénko. Tomu klikaři se povedlo z auta vyplavat, nejspíš ještě v době, kdy klesalo ke dnu.

Nakouknu dovnitř a zkoumám interiér. Ve vodě jako splasklé medúzy plandají airbagy. Odstrčím ten, který vystřelil z volantu, a na okamžik se mi uleví, že nikde nevidím spolujezdce. Pak se ale podívám z nižšího úhlu.

Zády přimáčknutý ke střeše se nad airbagem spolujezdce vznáší mladík kolem dvacítky.

Je mrtvý, obličej si zřejmě rozbil o čelní sklo, z nějž trčí napůl ven.

„Sloan…,“ zachrčí z vysílačky zkomolený hlas. Na odpověď nemám čas ani vzduch.

Obhlédnu situaci zpředu. Nebožtík vyčnívá ven v ošemetné poloze – jen mu uhryznout hlavu.

Ještě chvíli kroužím kolem, natáčím ze všemožných úhlů pohledu a pak roztáhnu vak, do nějž se zesnulého chystám uložit. Všechno vypadá celkem rutinně.

V pytli mám pár potápěčských závaží, aby se mi s ním líp manipulovalo, když ho rozložím na kapotu a soukám mrtvolu z vozu do otvoru vaku.

Jestli na sebe chcete upoutat pozornost, zkuste si tohle někdy nacvičovat ve veřejném bazénu s potápěčskou figurínou, jako jsem to mockrát dělala já. Moje dcera tomu říká, že „si máma pod vodou hraje na vrahouna“.

Zatímco se snažím nacpat oběť do pytle, vyruší mě vzdálený kovový zvuk.

„S–“ ozve se z vysílačky.

Proč se pořád pokoušejí se mnou konverzovat?

Najednou se reflektor zatřese.

Krucifix. Copak nevědí, že tady dole pracuju?

Ty huso jedna. Oni nechtějí vědět, jak jsi na tom. Oni se tě snaží varovat.

Když se mi nad hlavou mihne stín, dojde mi, že světlem nikdo nehýbe. Něco skrz jeho kužel plave.

Něco… velkého.

Nerozhlížím se. Místo toho přejdu do defenzivy, zaštítím se tělem oběti a zalezu do auta jako ráček poustevníček do ulity.

Přímo nad střechou vozu přeplave temný obrys a já ucítím, jak vrazil do vaku s mrtvolou.

Sakra. Nechci, aby se ho zmocnil. Ovšem když se to vezme kolem a kolem, radši ať zbaští to mrtvé tělo než moje živé.

Tak jo. Uvažuj. Bill je zvědavý. Cítí krev. Billa láká pohyb. Já se hýbat můžu, ta mrtvola ne.

Uděláme menší změnu.

Popadnu lano, které mám uvázané k pasu, a připevním ho k vaku. A teď jím třikrát silně trhnu…

Aha. Nic.

Tak znova…

Jauvajs! Mrtvola se mi vyškubne z prstů. Nejdřív si myslím, že se jí zmocnil Bill, jenže pak se lano napne. Kolegové ho tahají na břeh – zřejmě se domnívají, že jsem na něm já.

Nebožtík už se mi ztrácí z dohledu, a tak se chystám auto opustit, ale instinkt mi napovídá, ať ještě chvilku počkám.

Po několika dalších okamžicích mi plíce jemně připomenou, že už jsem se několik minut nenadechla. Bojuju s vlastní netrpělivostí.

Čekej, Sloan. Čekej…

No ty vole! Sotva čtvrt metru ode mě se mihne zubatý čumák Bouráka Billa, který pronásleduje vak s mrtvolou.

Proplouvá kolem mě celou věčnost. Je to jako čekat, než projede vlak – pokud by vás teda ten vlak mohl sežrat.

Když máchne obrovitým ocasem, zčeří mohutný proud, a ten mě zatlačí dozadu.

Ještě chvilku.

Teď!

Odrazím se od sedadla a zamířím na opačnou stranu auta, než kam plave Bill, chci to vzít ke břehu nejkratší trasou.

Ze všech sil kopu nohama a ženu se vpřed jako torpédo.

Není čas na…

Bum!

Před očima mám mžitky.

Málem otevřu pusu a zakřičím. Málem. Jsem omráčená.

Kde to…?

Jsi pod vodou, Sloan. Do něčeho jsi vrazila.

Pamatuješ, jak ses divila, že se to auto potopilo tak daleko od břehu? Pamatuješ, jak sis říkala, že se u toho kamenného náspu zřejmě od něčeho odrazilo?

Tak tohle je to něco. A je to velké něco.

Mnohem větší než osobní auto. Je to dodávka.

Právě jsi narazila do dodávky… pod vodou.

Od pohledu se zdá, že tu tahle dodávka leží už delší dobu. Klidně může počkat. Zato ty ne.

Plav!

Odrazím se od vozidla a co nejrychleji plavu ke břehu. Znova mi zachrčí ve vysílačce, ani to ale nevnímám. Slyším kovové rány, jak o sebe kolegové tlučou tyčemi – buďto se snaží mě varovat, anebo znechutit a odradit Billa.

Když se přiblížím ke břehu, vystrčím hlavu z vody. Za mnou burácí přívěsný motor člunu a na hrázi zahlédnu policajta, který na mě míří brokovnicí… opravuju, míří nade mě.

Do nastalé situace se taková zbraň ani trochu nehodí, mezi nádechy to ale nestíhám řešit. Prostě dál kopu a mířím k pevnině.

Když se přiblížím na pár metrů, přiběhnou ke mně chlapi a popadnou mě. Ani se neobtěžují pomoct mi vstát; prostě mě drapnou za ruce a vytáhnou mě na břeh jako velkou rybu… a po vlhké trávě mě vlečou dál.

Zastavíme teprve po nějakých třech metrech. Když se převalím na záda, zahlédnu toho poldu s brokovnicí namířenou na vodu. Ozve se třesk připomínající výstřel. Ale nikdo nestřílí. To se Bill za pleskotu svého gigantického ocasu blíží ke břehu, ovšem v poslední chvíli změní směr.

Zčeří za sebou větší brázdu než člun.

A pak všechno utichne. Jezírko se zklidní a všichni mlčí. Bill odplaval trucovat pod hladinu. Každý z nás popadá dech.

Zhluboka se nadýchnu, načež si všimnu černého obrysu po levici. Je to ten nebožtík z vraku. Dál už se jím nezabývám, vstanu a stáhnu si ploutve.

Pořád myslím na potopenou dodávku.

Za posledních pár minut mi instinkt několikrát zachránil krk. A teď mi napovídá něco dalšího.

Tahle mrtvola nebyla v jezírku jediná.

KAPITOLA TŘETÍ

PPP

V zasedačce Floridského státního vyšetřovacího úřadu FDLE v Miami vedle mě sedí můj šéf George Solar a naproti nám Janet Marquezová, zdejší ředitelka odboru vyšetřování. Zatímco Solar, jemuž táhne na šedesát, srší energií jako nikdo druhý, snad až na mého tátu, Marquezovou, jíž je o deset let míň než Georgeovi, jako by její práce unavovala a svou frustraci nedokáže moc dobře skrývat.

Momentálně je frustrovaná z nás. Ne z George a mojí maličkosti osobně, ale z existence našeho malého útvaru, Programu podvodního pátrání.

PPP vznikl před půl rokem, když floridský guvernér potřeboval bleskově zareagovat na hlubokou korupční krizi a George přišel s řešením – mně byly svěřeny policejní pravomoci a on se vrátil z penze do služby.

Naše první kauza byla bomba, odhalili jsme rozsáhlou operaci pašeráků drog, korupci veřejných činitelů i nepravosti odpadlíků ze zpravodajských služeb. Několik soudců putovalo za mříže a dozvuky akce jsou dosud cítit po celém státě.

Na takovém případu by se dala udělat kariéra, bohužel se ale odehrál v době, než jsem já s nějakou kariérou vůbec začala a George s ní prakticky končil.

Přestože celá kauza prokázala potřebnost PPP, začali od té chvíle pracovníci dalších státních úřadů klást otázku, jestli by náš útvar neměl zůstat jednorázovou záležitostí. Pro George by taková vyhlídka znamenala nucený odchod na odpočinek. Pro mě by se de facto rovnala nezaměstnanosti. Z posledního místa u policie mě vyhodili, protože vlivní lidé, jimž jsme šli po krku, vyvinuli nátlak na mé nadřízené.

I kdyby mi znova nabídli mou někdejší práci, vzhledem k tomu, co se stalo, bych ji asi vzít nemohla. Myslela jsem si, že kolegové z našeho policejního oddělení by za mě třeba i schytali kulku; místo toho mě strčili pod autobus. Aspoň mi to tak tehdy připadalo.

„Budu s vámi mluvit bez obalu,“ řekne Janet Marquezová a upře pozornost na George. „Někteří lidé se ptají, jestli váš program vůbec k něčemu je.“

„A nejde náhodou o tytéž lidi, co se kopali do zadnic, zatímco Bonaventure a jeho kumpáni upláceli soudce vlevo vpravo? Pokud jo, moc rád bych si s nimi promluvil.“ George dramaticky otočí hlavu ke dveřím. „Přijdou na tuhle schůzku?“

Jestliže Marquezová preferuje strohý, byrokratický přístup, George je nelítostný odstřelovač. Nechodí kolem jádra věci po špičkách, nevyhýbá se mu ani ho nebagatelizuje.

„Zkrátka a dobře zvažujeme doporučit guvernérovi, abyste formálně spadali pod FDLE.“ Marquezová se otočí ke mně. „Vás bychom tady využili. Potřebujeme rozšířit svůj potápěčský program a hodilo by se nám, kdybyste pomáhala s výcvikem.“

„McPhersonová není policejní potápěčka,“ opáčí George. „Je to vyšetřovatelka, která se shodou okolností umí skvěle potápět.“

„Aha,“ odtuší Marquezová. „A co momentálně vyšetřujete?“

„V tuhle chvíli pracuje PPP na sérii krádeží po celé Intracoastal Waterway,“ vysvětluje George.

„Nejde o ty bandity z New River? O výrostky, co kradou ze člunů motory a rybářské vybavení?“

„Tenhle gang se vloupává na jachty, kde krade navigační zařízení za miliony dolarů,“ upřesní George.

„Nespadá to do kompetence pobřežní stráže, případně místní policie?“

„Jestli na ten případ chtějí nasadit někoho jiného, tak beze všeho. Máme i několik dalších rozpracovaných vyšetřování. Před čtyřmi dny jsme asistovali dálniční policii u šetření vraždy.“

„Myslíte, jak McPhersonová lovila tu mrtvolu?“ zeptá se Marquezová.

„Bylo to složitější,“ podotkne George.

Když se o tom šéf dozvěděl, popravdě mě počastoval slovy ztřeštěnost, debilita a vyložená pitomost. Takhle nějak vypadá náš pracovní vztah.

„Tenhle případ teď vlastně patří nám,“ řekne Marquezová.

George její tvrzení přejde. „Skutečnost je taková, že PPP disponuje znalostmi, které jiné úřady postrádají, a navíc i pověřením vyšetřovat případy, na jejichž řešení jiné úřady, jako třeba ten váš, nemají dost lidí.“

„Jako tu kauzu banditů z New River? Kdyby vám ji nesvěřil sám guvernér, připadla by nám,“ namítne.

Popravdě mi George hodil do klína celý štos případů, když jsem na jeho nabídku kývla – nevyřešených kauz, které by potenciálně mohly spadat pod naši jurisdikci. Zatím jsme jich proklepli jenom pár a neobjevili jsme žádné nové stopy. Když se objevil případ banditů z New River, guvernér nás poprosil, abychom se ho ujali, a všechno ostatní, na čem jsme pracovali, se tak ocitlo na vedlejší koleji.

„Ještě pořád jste mi nevysvětlili, proč byste nemohli fungovat v rámci FDLE,“ dodá Marquezová.

„Kdybychom pracovali v rámci FDLE, záviselo by na vašem uvážení, co budeme prošetřovat,“ on na to.

„Takže mi naznačujete, že chcete, aby PPP byla vaše sólová operace?“

Ačkoli mi George nekladl na srdce, ať na téhle schůzce držím jazyk za zuby, obvykle se o to snažím, jenže tenhle rýpanec na jeho adresu už Marquezová přehnala.

„Šéf tím zřejmě naznačuje, že stejně jako v minulosti FDLE nemá ani dneska prostředky na to, aby se věnoval všemu, čemu je potřeba.“

„Neuvedli jste žádný příklad,“ opáčí ředitelka klidně.

Pokradmu se po Georgeovi podívám. Co se to tady děje? Má snad Marquezová větší pravomoci, než tuším? Sedí v nějaké komisi, do jejíž kompetence spadáme? O to možná jde.

„A co nádrž 65?“ nadhodím.

Na chvíli se zamyslí. „Už jsem zdůraznila, že to je náš případ. Před čtyřmi dny jsme ten vůz vytáhli.“

„Já mluvím o té dodávce.“

„O dodávce? V hlášení o nehodě nic o žádné dodávce nebylo.“

„Ne. Mám na mysli dodávku, která v té nádrži ležela už předtím. Má FDLE v plánu to prověřit?“

Ředitelka se podívá na George. „Co o té dodávce potřebuju vědět?“

„To je právě ono,“ odvětí můj šéf. „Co o té dodávce potřebujete vědět krom toho, že vás o ní McPhersonová informovala, ale nikdo nic neudělal? Ta dodávka je přesně důvodem, proč existuje PPP. Přebíráte další a další vyšetřování, a přitom ignorujete důkazy, které dostáváte až pod nos. Jako u té zatracené dodávky,“ zakroutí hlavou pocitem zmaru.

„Můžete mě na chvíli omluvit?“ Marquezová nepočká na odpověď a vstane.

Jakmile se za ní zavřou dveře, otočí se George ke mně. „O jaké dodávce je tady k čertu řeč?“

Nikdo neumí blufovat jako George Solar. Dokonce i já si myslela, že o té dodávce ví, když se na Marquezovou naoko rozhněval.

„Když jsem z jezírka lovila tu mrtvolu, narazila jsem na potopenou dodávku. Nahlásila jsem to dálniční policii.“

„No a?“

„V kanálech jsou podle nich stovky opuštěných aut.“

„Ale to přece víte dávno. Čím je ta dodávka výjimečná?“

„Nemám páru. Jenom takový pocit. Nechtěla jsem to vytahovat, dokud…“

„Dokud nad tím nemávnou rukou?“ Kroutí hlavou, jako bych právě propadla u zkoušky. „Sloan. Už nejste jenom potápěčka. Teď jste i vyšetřovatelka. Musíte se podle toho chovat. Jestli vám čuch napovídá, že tam něco je, měla jste mi o tom říct.“

„Já…“ Nechtěla jsem se splést. „Máte pravdu.“

Vrátí se Marquezová s deskami v rukou a znova se posadí. „Mluvila jsem s Finickem z dálniční policie. Má pro vás jenom slova uznání, McPhersonová. Říkal ale, že se té dodávky nejspíš někdo zbavil a nemá cenu tahat ji z vody. Prý už bude vězet příliš hluboko v bahně.“

I já vytasím z aktovky desky a položím na stůl fotku z Google Earth. Na jezírko jsem nakreslila mřížku znázorňující, odkud vytáhli havarované auto a kde jsem narazila na tu dodávku.

George si mapku prohlédne a uchechtne se. „Finick je dobrý polda, ale tomuhle asi nevěnoval moc pozornost.“

„Jak to myslíte?“ zeptá se Marquezová při pohledu na plánek.

„Kdybyste do jezera dodávku shodila, nemohla by se dostat tak daleko. Někdo v ní musel jet. A rychle,“ líčí George. „Jestli v dodávce nikdo není, bude za tím setsakra zajímavá historka. Tipuju, že tady možná máme případ pohřešovaných osob, který bychom mohli rozlousknout, a poskytnout tak úlevu jejich příbuzným, pokud bychom se na něj vrhli. A jelikož vy na jeho řešení nemáte čas, mohli byste ho svěřit PPP.“

„Uvidíme,“ odpoví Marquezová.

*

Když se vracíme k Georgeovu autu, zamumlá si pro sebe: „Snad je v té dodávce mrtvola, jinak bude mrtvola ze mě.“

„Nechtěla jsem…“

Mávne nad mou omluvou rukou. „Holt jste se o ní zmínila, tak ji teď máme na krku. Jak ji z toho kanálu vůbec chcete dostat?“

„Takže ta dodávka je teď můj problém?“

„No, váš a vašeho pirátského otce. Tahat z vody bezcenné krámy, to je přece jeho parketa.“

Drsné, ale pravdivé.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Vrak

Bourák Bill mě pozoruje a soptí vzteky. Moji přátelé herpetologové by sice namítali, že aligátor severoamerický si nevytváří tytéž myšlenkové spoje, jaké si vytváří primát jako já, jenže jak tam tak sedí na břehu s náhubkem na tlamě a tělem ovázaným lanem, kterým ho chytili lovci z úřadu rybolovu a ochrany zvěře, jako by tušil, že za všechno můžu já.

Smekám před Georgem, že dokázal sehnat prostředky na uskutečnění téhle záchranné operace. Má to ovšem jeden háček: jelikož se rozneslo, že se ochranáři chystají před vytažením dodávky polapit Bouráka Billa, sjela se sem spousta novinářů. U silnice stojí zpravodajské vozy a reportéři, kteří fotí a vysílají živé vstupy hned vedle námi pronajatého obřího jeřábu. Veškerou pozornost ovšem přitahuje gigantický plaz.

Chudák Bill vypadá jako dinosaurus vystavený v muzeu. Nejhorší je, že kvůli jeho bezpečí ho nejspíš budou muset přestěhovat jinam, aby pytláci nemohli využít příležitosti ulovit ho jako vzácnou trofej.

Zatímco Bill, George i já máme nervy nadranc, můj táta je ve svém živlu. To on celou tuhle záchrannou operaci zorganizoval a teď pobíhá kolem a povzbuzuje pracovní četu jako natěšený režisér, který se chystá točit svůj další celovečerák.

Pro něj je to zřejmě tak trochu divadýlko. Jestli ale tu dodávku vytáhneme z nádrže a zjistíme, že je prázdná, jak se domnívá dálniční policie, bude pro mě a pro George tahle show před zraky médií dost krušná. PPP sice nadějně odstartoval ostře sledovanou kauzou, stejně rychle bychom ale taky mohli vyšumět do ztracena.

Dcera Jackie se mě zeptala, jestli může jet taky. Vždycky mě mrzí, když ji musím zklamat, nechtěla jsem ale, aby s nepříjemnými pocity sledovala, jak máma plave ve vodách zamořených aligátory a bůhvíčím, na co ještě třeba narazím. Stejně tak do těchhle věcí nechci zatahovat jejího tátu, svého přítele Runa. To se mi ale zatím ani trochu nedaří.

„Tak můžeme, paní inspektorko?“ zeptá se Scott Hughes. Je to bývalý potápěč od námořnictva, který pak krátce působil na policejním oddělení ve Fort Lauderdale. Od včerejška je taky třetím člověkem, kterého PPP angažoval.

Je o chlup vyšší než já, podsaditý a svalnatý a z dob služby u námořnictva si uchoval hladce oholenou hlavu. Stejně tak si podržel způsobné jižanské manýry.

„Jsem Sloan, případně McPhersonová,“ opravím ho. „Ještě jednou mi řeknete paní inspektorko, a něčím vás probodnu. Jasné?“

„Jo, pa– McPhersonová.“

Otočím se, aby mi zkontroloval láhev, načež se taky obrátí a já omrknu ventily té jeho. Jak se dalo čekat, všechno má v nejlepším pořádku.

Lepšího parťáka pro ponor jsem si nemohla přát, což mě až děsí. Hughes je přesný jako robot – robot, který si co nevidět všimne, že mám sklon improvizovat víc, než bych měla.

Stlačený vzduch jsem začala vdechovat dřív, než jsem uměla číst. Jelikož pocházím z rodiny lovců pokladů a utopeného nákladu, je pro mě potápění druhá přirozenost. Zároveň to znamená, že mám v sobě hluboce zakořeněné zlozvyky. Nejsem si jistá, jak půjde dohromady vojenská preciznost nového kolegy s mou mentalitou do všeho se hrnout a vůbec přitom nemyslet.

Možná právě o to Georgeovi šlo, když ho angažoval. Možná tady má Hughes ve skutečnosti plnit roli mojí chůvy a hlídat mě, abych nevyváděla hlouposti, například se nepotápěla mezi obřími aligátory bez přístroje. Anebo je třeba Hughes ten postradatelný, který na sebe vezme případná rizika… Musím zjistit, jestli George vůči tomu chlapovi tajně nechová zášť.

„V pořádku,“ oznámím Hughesovi a pak houknu na tátu. „Jdeme na to, Roberte!“

Táta dá pokyn jeřábníkovi a ten do vody nad dodávkou spustí lano se zatíženými popruhy. Když Hughesovi a mně ukáže vztyčený palec, začneme se brodit od břehu. George už je spolu s Chrisem Kaurem usazený ve člunu s plochým dnem, který zajistili ochranáři. Zatímco Kaur třímá v rukou zbraň nabitou uspávacími šipkami, George má na klíně položenou loveckou pušku.

Že je Bourák Bill svázaný na břehu jako Houdini, ještě neznamená, že někde okolo nečíhají jeho kámoši, které se nám nepodařilo odchytit. Všichni jsou jako na trní. I tátovi se změnil výraz, když jsem vlezla do vody… přese všechno, co jsme už zažili. Anebo možná právě kvůli tomu.

Před mámou jsem tuhle záchrannou operaci jako všechno ostatní zlehčovala. Po rozvodu z ní vyprchalo nadšení pro cokoli, co souvisí s mořem, a tak se ji snažím svými eskapádami moc neděsit.

„Můžeme?“ zeptám se Hughese, když dojdeme k hraně římsy.

„Jo.“

„Jen pro vaši informaci: stojíme na kraji výchozu. Jestli je v téhle nádrži doupě aligátorů, pak nejspíš přímo pod námi.“

„Beru na vědomí.“

Při pomyšlení na norující zvířata si člověk nepředstaví zrovna aligátory, jsou to ale patrně největší živočichové – vedle medvědů –, kteří si vytvářejí místo k životu úpravou okolního prostředí.

Aligátoři rozrývají hlínu pod hladinou vody a hrabou si až pět metrů hluboké tunely, aby vznikl prostor, ve kterém se můžou otočit. V případě aligátora velkého jako Bourák Bill je to už pořádné doupě.

Když míjíme jezera a vodní cesty, kde žijí aligátoři, obvykle nás ani nenapadne dumat nad tím, co se tam dole ve skutečnosti skrývá. A přitom můžeme mít pod nohama celou síť podvodních jeskyní. Někdy si vyrazíte se stopařem, a nezahlédnete jediného aligátora. Ne proto, že by byli jinde – důvod je ten, že trůní na dně, případně si hoví v noře, tráví poslední potravu anebo dohlížejí na mláďata.

Ponoříme se a plaveme k popruhům nad dodávkou. Nic po nás zezadu nechňapá… ani jsem popravdě nečekala, že by k tomu došlo. Doupě je místo, kam se zvíře stahuje, nikoli skrýš, odkud útočí.

Viditelnost pořád za moc nestojí, ovšem takhle za denního světla je daleko lepší, než když jsem se do jezírka potopila poprvé.

Hughese mám po levici, drží se mnou tempo. Čas od času se otočí a kontroluje, co se děje za námi. To je známka potápěče, který už plaval ve vodách plných žraloků. Ti největší, jako jsou žraloci bílí a bělaví, totiž s oblibou útočí ze zálohy, když se nedíváte. Když lidem vykládám, že žralok pozná, jestli se na něj koukáte, většinou mě neberou vážně. Zažila jsem to na vlastní kůži. Někteří potápěči si dokonce zezadu na masku malují oči. Netuším, jestli to žraloky vyvádí z míry, anebo natolik rozesměje, že se stáhnou.

Žraloků se takhle daleko ve vnitrozemí sice bát nemusíme, jsou tu ale i jiné hrozby, třeba nečekaní aligátoři, velcí škrtiči, malí jedovatí hadi a sem tam nějaký ten krokodýl americký. Dokonce i daleko vzácnější krokodýl nilský. Ze všech plazů s výjimkou jedovatých hadů bych nejméně ráda narazila právě na krokodýla nilského. Ti totiž každoročně zabíjejí víc lidí než jakékoli jiné zvíře, které není had. Naštěstí jsme jich na jižní Floridě objevili zatím jen pár. Nejspíš utekli ze soukromých zoo – těch je na Floridě víc než dost.

Hughes rozpřáhne ruce a zastaví se. Přímo před námi se vznáší zářivě žlutý materiál jednoho ze zvedacích popruhů. Za ním už se rýsuje hnědavý vrak dodávky.

Ukážu napravo a Hughes plave za mnou okolo vozidla, abychom si ho celé prohlédli. Karosérie je obrostlá řasami, okny není dovnitř vidět. Žádné z dveří se nedají otevřít a dodávka je zabořená do bahna až nad poklice. Zamíříme k zadní části auta a já začnu odhrabávat kal nad místem, kde se obvykle nachází tažné zařízení.

Máme v plánu nadzvednout jeřábem zadek, aby se daly upevnit popruhy kolem dokola, a pak celou dodávku vytáhnout na břeh, kde ji může otevřít forenzní tým FDLE a prozkoumat vnitřek.

Zatímco odhazuju hrsti bahna, přemýšlím, jak se mohla dodávka zabořit tak hluboko, když jsou všechna okna i dveře neprodyšně uzavřené.

Hughes mi poklepe na rameno a převezme hrabání za mě. Zatímco noří ruce do sedliny, chytím se tyčí žebříčku na zadních dveřích dodávky a vykouknu nahoru.

Rázem mi svitne. Dodávka má na střeše malou kopuli, která je mírně pootevřená. To úplně stačí. Jakmile voda vnikla do přetlakových ventilů, díky nimž člověku neprasknou bubínky pokaždé, když se třískne dveřmi, vytlačila střechou veškerý vzduch, a dodávka tak rychle klesla, místo aby se na vodě vznášela.

Když se ohlédnu, má už Hughes tažné zařízení vyhrabané. Podám mu žlutý popruh a on ho připevní ke karosérii. Pak odplaveme o pár metrů zpátky a vynoříme se.

„Ať ji Robert nechá zvednout,“ řeknu Georgeovi, když si vytáhnu z pusy automatiku.

Motor jeřábu se pustí do práce a lano se napne. Jeřábník, tátův starý kamarád Mel Bracket, který má knír jako mrož, je v tomhle směru profík a nejde na věc silou.

Jakmile autem o kousíček pohne, lano opět na chvíli povolí a zase jeřábem zabere. Značka na laně vystoupá o pár centimetrů výš, dno jezírka propouští dodávku i tajemství skrytá uvnitř ze svých spárů.

Když se lano zvedne o další půlmetr, znova se s Hughesem ponoříme pod hladinu. Popadnu jeden konec popruhu a on druhý. Společně ho podvlečeme pod zadkem auta a posouváme dopředu, místo aby jeden z nás dodávku podplaval. To by byla pitomost – přesně taková, jaké my McPhersonové vyvádíme, když se nikdo nekouká.

Když je popruh tam, kde má být, Hughes ho pevně utáhne a já zatím chystám další. Za dvě minuty je dodávka spoutaná jako… no, asi jako Bourák Bill.

Oba se s Hughesem vynoříme a plaveme od dodávky pryč. Táta dá signál a jeřáb začne celé vozidlo pomalu zdvihat. Koutkem oka zahlédnu, jak se rozestupuje voda. Připomíná mi to vynořování ponorky.

Když s Hughesem doplaveme na břeh, shodíme ploutve i láhve dřív, než nám někdo stihne dojít pomoct. Otočíme se právě ve chvíli, kdy dodávka vystupuje z vody.

Mel ji pár minut nechá viset nad jezírkem. Z podvozku crčí bahnitá břečka, dodávka se začíná odvodňovat. Najednou už Bourák Bill nepředstavuje největší senzaci. U zátarasu se tísní kameramani a reportéři a sledují, jak se nad jezírkem vznáší stará rachotina, která každou chvíli odhalí svá tajemství.

V duchu si říkám, že nejlepším výsledkem bude prázdné vozidlo, to by totiž znamenalo, že nikdo neumřel. Krutou skutečností ovšem je, že z profesního hlediska si přeju, aby uvnitř byla mrtvola, která ospravedlní takhle masivní výdaje na účet státní kasy.

Jakmile dodávku konečně přemístíme nad souš, Mel ji opatrně posadí na velkou modrou plachtu. K zadním dveřím přistoupí dva technici v bílých ochranných kombinézách s páčidly v rukou a začnou je vylamovat.

Dodávka je strategicky postavená tak, aby zpravodajské štáby a kamery neviděly na zadní část. S Hughesem vůz obejdeme, ať máme lepší výhled. U kraje plachty se kolem nás shlukne dav příslušníků policejních složek.

Dveře se otevřou. Uvnitř není jedna mrtvola. Jsou tam hned čtyři.

KAPITOLA PÁTÁ

Náklad

I když jsem to byla já, kdo dodávku objevil, kdo naléhal, ať se věc prošetří, a kdo ji pomáhal vytáhnout z vody, jsem teď jenom jedním z čumilů, protože vůz si vzal do parády forenzní tým FDLE, všechno si fotí, hledá VIN a očišťuje bahno z registrační značky. PPP je sice nezávislý útvar, forenzní složku ovšem nemáme. Musíme spoléhat na dobrou vůli Marquezové, že nám poskytne pomoc, kterou potřebujeme.

Naštěstí se nám i přes menší rozepři na schůzce upřímně vynasnažila obstarat kýžený personál. A momentálně se zdá, že to z její strany byla dobrá volba.

Jakmile technici dodávku otevřeli, nebylo těžké rozeznat čtyři sady kosterních ostatků ležící na podlaze. Přestože strávily pod vodou řadu let, na některých byly dosud viditelné šaty, vlasy a dokonce i boty.

Jelikož zůstaly zavřené uvnitř vozu jen s malým průduchem ve střeše, nesežrala je větší zvířata ani je neodnesly proudy. Místo toho se ve své kovové hrobce postupem let pomaloučku polehoučku rozkládaly.

Něco takového lze obvykle objevit jenom v potopených ponorkách nebo na lodích s hermeticky uzavřenými oddíly. A i tak skoro výhradně ve slané vodě, kde tlení ovlivňují zcela odlišné ekosystémy.

Aby bylo jasno, i tahle těla se rozložila, jenže ne tak, jak se obvykle rozkládá utopenec ve floridském kanálu.

Dějiny našeho státu překypují historkami o mrtvolách nacházených pod vodou za prapodivných okolností. Už po víc než století se objevují lidské ostatky v jezeře Okeechobee, někdy i pozůstatky několika desítek osob najednou. Nebožtíci byli patrně pohřbeni v časech, kdy některé části jezera ležely ještě nad vodou, což naznačuje, že pocházeli z daleko starší civilizace. A když uvážíme, že některé floridské artefakty jsou staré i přes deset tisíc let, znamená to, že tito lidé mohli umřít kdykoli během až absurdně dlouhé epochy.

Vrchol údobí nálezů kosterních pozůstatků v jezeře Okeechobee bohužel nastal dávno předtím, než byly vynalezeny moderní forenzní metody datace, natož postup určování DNA. Dřív nebo později se ale nějaká mrtvola zase objeví a někdo jako vedoucí mojí dizertace Nadine Baltimoreová nám poskytne komplexnější obrázek.

„Tak jak to vypadá?“ zeptá se George, který se zjeví vedle mě.

Ukážu na techniky v bílých kombinézách. „Mlčí jak zařezaní.“

Jeden z techniků ozbrojený kartáčem a láhví s vodou vkleče očišťuje bláto ze zadní espézetky. Všichni napjatě sledujeme, jak se zhmotňují písmena a číslice.

George už má u ucha telefon. „Sierra Quebec Tango čtyři jedna tři,“ diktuje do mobilu.

Na George je spoleh, už má na drátě někoho z dopravního inspektorátu. Anebo ne? Pohledem hledám ve shluku reportérů jeho přítelkyni Cynthii Trentonovou. Není tam. Místo toho ji zahlédnu vedle jeřábu, na opačné straně, než kde se tísní dav. Se sluchátky v uších něco ťuká do laptopu. Podívá se naším směrem a ukáže Georgeovi vztyčený palec.

„To už pouštíte informace tisku?“ zeptám se George.

„Ne, žádám nejlepší kriminalistickou reportérku na Floridě o podrobnosti,“ opraví mě. „FDLE použije nový databázový systém a teprve po hodině jim dojde, že musejí použít ten starší. Zato já už vám můžu říct jména obětí.“ Na chvíli se odmlčí a pak prohodí do telefonu: „Poslyš, lásko, nemůžete jejich jména otisknout, dokud to neoznámíme rodinám…“

Zaslechnu její sžíravou reakci a i na tu dálku vidím, s jakým výrazem Georgeovi vysvětluje, že nemá zapotřebí, aby ji poučoval o novinářské etice. Sledovat, jak řadou cen ověnčená publicistka dává Georgeovi čočku, je jednou z výhod této práce.

George zavěsí a zamumlá: „Tahle ženská…“

Scott Hughes předstírá, že z celé té debaty neslyšel ani slůvko. Ten chudák nemá ponětí, kam se to námi dvěma nechal zatáhnout. Čert ví, co mu George nakukal, aby ho z policejního okrsku ve Fort Lauderdale zlanařil k našemu útvaru.

„Tak co,“ zeptám se George, „co říkala o té dodávce?“

George ukáže na mrtvoly, které technici právě fotografují, a polohlasně vysvětluje: „V únoru 1989 zmizeli v dodávce s touhle espézetkou čtyři adolescenti, kteří se vypravili na rockový koncert. Několik týdnů se o tom referovalo ve zprávách, nakonec ale vyšetřovatelé usoudili, že ti mladí utekli z domova. Měli už na triku pár obvinění z držení drog a pocházeli z dysfunkčních rodin. Až na jednoho. To byl premiant, prý ale trpíval depresemi.“

„A tím to zhaslo?“ divím se. „Případ se uzavřel?“

„Měsíc předtím popravili Teda Bundyho a lidi už zřejmě měli podobných historek až po krk. Pro rodiče bylo snazší uvěřit, že se jejich děti vrátí domů, než že došlo k nějakému neštěstí. Ani takovou variantu ovšem nikdo nevylučoval. Moment.“ George se podívá na mobil. „Ještě mi poslala něco dalšího. Policie prý prohledala kanály mezi dějištěm koncertu a jejich bydlišti, ale nic nenašla. Hmm. Na to si asi vzpomínám.“

Nádrž číslo 65 leží daleko od obydleného území. „A kde se konal?“

„V amfiteátru Černý korál. Ten už je spoustu let zavřený. Dneska tam nejspíš stojí Walmart.“ Znova se zadívá na nebožtíky v dodávce, jejíž otevřené zadní dveře už jeden z techniků zakrývá průsvitným igelitem. „Pokud jsou to ovšem oni. A heleme se, kdo se uráčil přijet,“ ukáže George bradou k silnici, kde právě vystupuje z SUV Janet Marquezová.