Obsah

1. KAPITOLA

Zasloužíte si úspěšný život

2. KAPITOLA

Vědci tvrdí, že to funguje

3. KAPITOLA

Mám několik otázek…

4. KAPITOLA

Proč se mučím?

5. KAPITOLA

Jsem zlomený?

6. KAPITOLA

Odkud se všechny ty negativní věci berou?

7. KAPITOLA

Proč najednou všude vidím srdce?

8. KAPITOLA

Proč je pro ně život tak snadný, ale pro mě ne?

9. KAPITOLA

Nebylo by jednodušší, kdybych neřekla nic?

10. KAPITOLA

Kdy mám začít? Zítra?

11. KAPITOLA

Máte mě rádi?

12. KAPITOLA

Proč všechno podělám?

13. KAPITOLA

Zvládnu to?

14. KAPITOLA

Tuto kapitolu si možná nebudete chtít přečíst

15. KAPITOLA

Nakonec vám bude všechno dávat smysl

Moment…, je toho víc!

Dárek od Mel

Poděkování

Bibliografie

O autorce

Jeden zvyk vám změní život

Jeden zvyk vám změní život

Mel Robbinsová

Euromedia

© Copyright © Mel Robbins

© translation Tomáš Piňos, 2022

ISBN 978-80-242-8657-0

Rovněž od Mel Robbinsové

Knihy

Pravidlo pěti vteřin: Přetvořte svůj život, práci i sebevědomí pomocí každodenní odvahy

Audioknihy

Take Control of Your Life: How to Silence Fear and Win the Mental Game (Ovládněte svůj život: jak umlčet strach a vyhrát mentální hru)

Work It Out: The New Rules for Women to Get Ahead at Work (Prosaďte se: Nová pravidla pro ženy, které chtějí uspět v práci)

Kick Ass with Mel Robbins (Buďte hvězdy s Mel Robbinsovou)

Start Here: Pep Talks for Life (Začněte zde: povzbuzující projevy)

Pro Chrise, Sawyer, Kendall a Oakleyho

1. KAPITOLA

Zasloužíte si úspěšný život

Není to dlouho, co jsem učinila prostý objev, který jsem nazvala „zvyk plácnout si“. S jeho pomocí zlepšíte nejdůležitější vztah ve svém životě – vztah, který máte se sebou. Podělím se s vámi o svůj příběh, vědecké poznatky a o to, jak díky tomuto zvyku můžete změnit svůj život i vy.

Všechno to začalo jednoho rána, kdy jsem si v koupelně čistila zuby, uviděla jsem se v zrcadle a řekla si:

Uff.

Začala jsem uvažovat o všem, co se mi na mně nelíbí – o temných kruzích pod očima, špičaté bradě, o tom, že mám pravé prso menší než levé, a o pokleslé kůži na břiše. V duchu jsem si říkala: Vypadám hrozně. Měla bych víc cvičit. Vůbec se mi nelíbí můj krk. S každou další myšlenkou jsem ze sebe měla horší pocit.

Podívala jsem se na hodinky – můj první videohovor na platformě Zoom měl začít za patnáct minut. Musím vstávat dřív. Přemýšlela jsem o termínu, který jsem musela dodržet. O obchodu, který jsem se snažila uzavřít. O e-mailech a textových zprávách, na které jsem neodpověděla. O psovi, kterého jsem měla vyvenčit. O výsledcích biopsie svého otce. A o všem, co jsem měla udělat pro děti. Cítila jsem se úplně zmožená, a to jsem si ještě ani neoblékla podprsenku a nevypila kávu.

Uff.

Chtěla jsem si jen nalít hrnek kávy, zhroutit se u televize a zapomenout na všechno, co mě trápilo…, ale uvědomovala jsem si, že by to nebylo správné. Věděla jsem, že se nikdo nepřiřítí, aby vyřešil moje problémy, dokončil projekty na mém seznamu, cvičil za mě nebo absolvoval svízelnou konverzaci, která mě čekala v práci.

Chtěla jsem si jen pořádně odpočinout… od svého života

Měla jsem za sebou několik pekelných měsíců. Čelila jsem neustálému stresu. Starala jsem se a strachovala o všechny a o všechno, kdo se ale staral o mě? Jsem si jistá, že se to do jisté míry týká i vás. V takových chvílích, kdy vás zavalí různé požadavky a vaše odhodlání mizí, to s vámi může jít z kopce.

Potřebovala jsem, aby mi někdo řekl: „Máš pravdu, je to těžké. Nezasloužíš si to. Není to spravedlivé…, a pokud to může někdo vyřešit, jsi to ty.“ Chtěla jsem podobná slova slyšet. Potřebovala jsem útěchu a povzbuzení. A i když patřím k nejúspěšnějším motivačním řečníkům na světě, nenapadalo mě nic, co bych mohla říct.

Nevím, co mě k tomu přimělo nebo proč jsem to udělala. Ať už to bylo cokoli, stála jsem ve spodním prádle v koupelně a zvedla jsem ruku ke svému unavenému odrazu v zrcadle, jako bych ho chtěla pozdravit. Chtěla jsem jen říct: „Vidím tě. Hledím na tebe a miluji tě. No tak, Mel, máš na to.“

Uprostřed tohoto gesta jsem si uvědomila, že můj pozdrav je prostým plácnutím. Zřetelným, nezaměnitelným, běžným jako stisk ruky. Každý z nás si v životě nesčetněkrát s někým plácne. Možná je to tak trochu laciné gesto. Já jsem tam nicméně stála bez podprsenky a kofeinu, opírala jsem se o umyvadlo a plácala si se svým odrazem.

Aniž bych vyslovila jediné slovo, říkala jsem si něco, co jsem zoufale potřebovala slyšet. Ujišťovala jsem se, že to dokážu, ať to mělo být cokoli. Povzbuzovala jsem sebe i ženu, která v zrcadle zvedla bradu a rozhodla se pokračovat. Když se moje ruka dotkla zrcadla a setkala se s odrazem, trochu se mi zlepšila nálada. Nebyla jsem sama. Měla jsem sebe. Bylo to prosté gesto, projevila jsem tak vůči sobě laskavost. Bylo to něco, co jsem potřebovala a co jsem si zasloužila.

Okamžitě jsem pocítila, jak se mi uvolnila hruď, narovnala jsem ramena a usmála se nad tím, jak otřepaně to plácnutí působí. Najednou jsem ale nevypadala tak unavená, necítila jsem se sama a seznam mých úkolů nepůsobil tak děsivě. Pustila jsem se do každodenních činností.

Následující ráno se rozezněl budík. Stejné problémy a stejná zmoženost. Vstala jsem. Ustlala jsem postel. Vešla jsem do koupelny, kde byl můj odraz. Nazdárek, Mel. Bez rozmýšlení jsem se usmála a opět jsem si plácla s odrazem v zrcadle.

Třetí ráno jsem vstala a uvědomila si, že uvažuji o tom, jak přijdu k zrcadlu, abych si mohla plácnout, a že se na to dokonce těším. Vím, že to zní banálně, ale je to pravda. Ustlala jsem postel o něco rychleji než obvykle a vešla do koupelny s nadšením, které by v 6:05 ráno neměl nikdo pociťovat. Mohu to popsat jen takto:

Měla jsem pocit, jako bych se měla setkat s kamarádkou

Později v průběhu dne jsem přemýšlela o situacích z minulosti, kdy si se mnou někdo plácnul. Vybavila jsem si samozřejmě chvíle, kdy jsem v mladším věku hrála týmové sporty. Uvažovala jsem o silničních běžeckých závodech, které jsem absolvovala s kamarádkami. Nebo o tom, jak jsem sledovala baseballová utkání na stadionu Fenway Park a jak všichni začali jásat a plácat si, když tým Red Sox skóroval. Nebo jak jsem si plácala s přáteli, kteří byli v práci povýšení, rozešli se s nějakou nulou nebo vyhráli v kartách.

A pak jsem se vzpomněla na jednu z největších událostí svého života: jak jsem běžela newyorský maraton v roce 2001, pouhé dva měsíce po teroristických útocích z 11. září, během kterých zahynulo 2 977 lidí a byly zničeny mrakodrapy Twin Towers.

Na trase, dlouhé 26,2 mil, se diváci tlačili na chodnících, a kam až oko dohlédlo, americké vlajky visely z oken bytů v každé budově, zatímco se peloton běžců vinul všemi pěti městskými obvody New Yorku.

Nebýt těch lidí, kteří zaplnili obě strany trati, sledovali mě, plácali si se mnou a povzbuzovali mě, nedokázala bych to. Nemám takovou vytrvalost jako vojáci z Navy SEAL. Dochází mi dech, když vynáším nákupy do druhého patra. V té době jsem byla čerstvá máma, pracovala jsem na plný úvazek, starala se o dvě děti, jmž nebyly ani tři roky, a na tak dlouhý závod jsem neabsolvovala patřičný trénink. Tenisky jsem neměla skoro vůbec rozchozené, ale absolvování tohoto závodu jsem měla vždycky na seznamu věcí, které chci zvládnout, než zemřu, takže když jsem dostala šanci se ho zúčastnit, byla jsem odhodlaná do toho jít. Mnohokrát se mi podlomila kolena, unikla mi moč a v duchu jsem si říkala: Nedokážu to. Občas jsem zpomalila a belhala. Proč jsem víc netrénovala? Proč jsem si před dvěma týdny koupila nové tenisky? Když jsem uběhla necelých 13 mil, prosila jsem dobrovolníky na občerstvovacím stanovišti, aby souhlasili s tím, že bych to měla vzdát. Neslyšeli to. Vzdát se? Teď? Doběhla jsi už tak daleko! Jejich povzbuzování moje pochybnosti umlčelo, takže jsem pokračovala.

Jste mnohem silnější, než si myslíte

Uběhla jsem ten maraton jen díky neustálému povzbuzování a jásotu, kterých se mi po celou dobu dostávalo. Kdybych naslouchala hlasům ve své hlavě, přestala bych běžet zhruba na sedmé míli, když se mi roztrhly puchýře na chodidlech a každý další krok začal být neuvěřitelně bolestivý. Byl to skvělý pocit, když mě povzbuzovali – moje mysl díky tomu zůstávala soustředěná a tělo se pohybovalo. A když si se mnou plácali, věřila jsem, že mohu dokázat něco, co jsem předtím nikdy nezvládla.

Když jsem byla znechucená z toho, kolik běžců mě předbíhalo, nevzdávala jsem se právě díky plácnutí cizí ruky. Jde totiž o mnohem víc než o pouhé plácnutí. V takové chvíli se přenáší energie a víra z jednoho člověka na druhého. Něco to ve vás probudí. Připomene vám to něco, co jste zapomněli. Každé plácnutí mi říkalo věřím ti, díky čemuž jsem věřila, že dokážu dál bojovat, krok za krokem, šest hodin, dokud nepřekročím cílovou čáru.

Když se zamyslíte nad pozoruhodnou mocí plácnutí s ji-ným člověkem, je snadné nalézt paralely mezi životem a maratonem. Maraton i život jsou dlouhé, přinášejí uspokojení, rozjařují a někdy jsou bolestivé. Představte si, že byste se každé ráno probudili a mohli využít stejnou energii plácnutí, která by vás povzbudila k absolvování celého dne.

Zastavte se a zamyslete se nad tím. Jak vám pomáhá, když se kritizujete?

Co kdybyste se místo toho naučili povzbuzovat se každý den, týden, měsíc a rok svého života, krok za krokem, zatímco budete dosahovat svých cílů a plnit si sny? Prostě si představte, že byste byli svým největším roztleskávačem, fanouškem a tím, kdo vás povzbuzuje. Je těžké si to představit, že ano? Nemělo by to být ale těžké.

Chci, abyste upřímně odpověděli na otázku, jak často se povzbuzujete.

Vsadím se, že jste dospěli ke stejnému závěru jako já. Téměř nikdy.

Otázka zní: proč? Máte-li tak skvělý pocit z toho, když vás někdo miluje, povzbuzuje a velebí, díky čemuž pokračujete v dosahování cílů, proč to pro sebe neděláte vy sami?

Pravidlo „Kyslíkovou masku nasaďte nejprve sobě“

Slyšela jsem to už milionkrát, netušila jsem ale, jak to mám praktikovat v každodenním životě. Oči mi otevřelo až to, když jsem si v zrcadle sama se sebou plácla: abyste byli první, musíte se povzbudit, protože přesně tak dostanete do tohoto stavu i ostatní.

Zamyslete se nad tím, jak výborně podporujete a velebíte jiné lidi. Fandíte svým oblíbeným týmům, sledujete oblíbené herce, hudebníky a influencery. Kupujete si vstupenky na jejich zápasy, tleskáte vstoje na jejich koncertech, řídíte se jich doporučeními, kupujete si jejich nové oblečení a bedlivě zaznamenáváte veškeré jejich úspěchy, od vítězství v Super Bowlu až po Ceny Grammy.

Úžasně tako podporujete a povznášíte jedince, které milujete – svého partnera, děti, nejlepší přátele, členy rodiny a spolupracovníky. Plánujete oslavy narozenin a dalších událostí pro všechny příbuzné, berete si práci navíc, abyste pomohli zmoženému kolegovi, a jste první, kdo nadchne svého kamaráda, když vám ukáže svůj profil na seznamce (Vypadáš skvěle!) nebo když si začne přivydělávat prodejem doplňků stravy (Vezmu si roční zásobu). Povzbuzujete i ostatní, aby dosahovali cílů a plnili si sny, včetně ženy, kterou jste ráno poznali na kurzu jógy. Když se instruktor zmínil o blížícím se certifikačním programu pro učitele, nezaváhali jste: Přihlásíš se? Měla bys! Umíš krásného psa hlavou dolů.

Máte-li však velebit a povzbuzovat sebe, nejenže v tom zaostáváte – děláte dokonce pravý opak. Shazujete se. Koukáte na svůj odraz v zrcadle a analyzujete se. Kritizujete se a odrazujete od svých cílů a snů. Můžete se přetrhnout pro ostatní, nikdy ale pro sebe.

Povzbuďte se tak, jak si to zasloužíte a jak to potřebujete

Zdrojem sebeúcty, sebevědomí, sebelásky a sebedůvěry je rozvíjení těchto atributů ve vašem nitru. Proto chci, abyste zahájili každý den plácnutím se svým odrazem v zrcadle. Je to zvyk, který byste se měli naučit, pochopit a praktikovat každý den. A je to pouhý začátek.

Když si se sebou plácnete, je to holistický přístup k životu, postoj, filozofie a strategie, jež přeprogramuje podvědomé vzorce ve vaší mysli. Za pomoci vědeckých poznatků, hluboce osobních příběhů a reálných výsledků, které zvyk plácnout si přináší lidem po celém světě (v této knize jich poznáte mnoho), vás budu motivovat, abyste se stali pány svého života tím, že si budete nejrůznějšími způsoby plácat se sebou – každý den.

Naučíte se odhalit myšlenky a přesvědčení, jež vás mentálně ničí, například pocit viny, žárlivost, strach, úzkost a nejistotu. A ještě důležitější je, že se je naučíte nahradit novými myšlenkovými vzorci a způsoby chování, které vás budou povznášet a udržovat v chodu. Budu to samozřejmě všechno specifikovat a ukážu vám, jak to máte dělat, seznámím vás s výzkumem prokazujícím, proč tyto metody fungují, a budu s vámi každý den (dále se o tom dozvíte víc).

Nejde jen o to, jak se máte probouzet šťastní, sebrat se, když jste na dně, nebo se nadchnout pro největší a nejúžasnější životní okamžiky (to vše se naučíte).

Jde i o to, že byste měli pochopit a zlepšit nejdůležitější vztah, který máte – vztah se sebou. Díky této knize se seznámíte se svými nejzákladnějšími potřebami a naučíte se je uspokojovat. Seznámím vás také s osvědčenými způsoby myšlení, jejichž pomocí zvládnete jakýkoli okamžik – dobré i špatné zkušenosti – a nikdy nezanevřete na člověka, na něhož zíráte v zrcadle.

Jak vnímáte sebe, tak vnímáte celý svět

Při psaní této knihy jsem o plácnutí hodně přemýšlela. Dnes si díky zvyku plácnout si uvědomuji, že první desítky let svého života mě můj odraz v zrcadle nijak neohromoval, jinak řečeno: ženu, kterou jsem v zrcadle viděla, jsem totálně ignorovala.

Je to zvláštní, když se zamyslíte nad tím, čím se živím.Patřím k nejžádanějším motivačním řečníkům a autorům bestsellerů na světě, takže mým úkolem je poskytovat vám potřebné nástroje a povzbuzovat vás, abyste změnili svůj život. Věřím vám, takže si můžete věřit i vy sami. Když se nad tím opravdu zamyslím, mým úkolem je být ztělesněním plácnutí. Vším tím, co sdílím (na pódiu, v knihách, ve videích na kanále YouTube, v online kurzech nebo na sociálních sítích), vším tím, co dělám, vám říkám: Věřím ve vás. Vaše sny jsou důležité. Dokážete to, neustávejte.

Plácám si s vámi už mnoho let.

A přestože to dělám, neuměla jsem si vždycky plácat i se sebou. Jsem svým nejtvrdším kritikem. Vsadím se, že se to týká i vás. Není to dlouho, co jsem si začala se sebou plácat, nejprve v zrcadle a posléze mnoha dalšími symbolickými způsoby. Věci mi pak začaly dávat smysl. Když se naučíte, jak se máte vnímat a podporovat, bude pro vás jednodušší zachytit okamžiky, kdy začnete být sklíčení, a dostat se do optimističtějšího rozpoložení. Díky pozitivnímu myšlení budete motivováni k pozitivním činům, jež vám změní život. Jestliže máte energii a postoj, které z plácnutí pramení, dokážete cokoli.

Když jsem si se svým odrazem začala plácat, bylo to víc než povzbuzující gesto v mizerný den. Odehnalo to sebekritiku a sebenenávist. Změnilo to čočky, skrz které jsem svůj život vnímala. Byl to počátek obrovské změny v mém životě. Čára v písku. Začátek zbrusu nového spojení s nejdůležitější osobou v mém životě – se mnou. Nový způsob uvažování o mně a o mých možnostech. Inspirovalo mě to k tomu, že jsem začala žít zcela novým způsobem.

Proto jsem napsala tuto knihu.

Je na čase, abyste se povzbudili

Nejmocnějšími silami jsou povzbuzení, velebení a láska. A vy jste si je odpírali. Nejste v tom ale sami. Děláme to všichni. Možná je pro vás těžké milovat se nebo se nemůžete změnit, bez ohledu na to, jak moc se o to snažíte. Nebo možná kráčíte od vítězství k vítězství, a přesto si život plně neužíváte, protože se zaměřujete na to, co skřípe, nikoli na to, co funguje. Možná je vaše minulost plná hrozných věcí, které vám ostatní udělali nebo které jste udělali jiným lidem.

Ať už se vám stalo cokoli, chci, abyste vnímali skutečnost. Máte před sebou krásný život, ale nevidíte ho. Čeká vás neuvěřitelná budoucnost, kterou můžete vytvářet. Ze zrcadla na vás zírá ten nejúžasnější spojenec – vaše tajná zbraň – a vy ho ignorujete. Chcete-li být velmi úspěšní nebo jen šťastnější, musíte se probudit a začít se k sobě chovat mnohem lépe než dosud. Začíná to každé ráno v onom okamžiku, kdy na sebe hledíte v zrcadle.

Je to jednodušší, než si myslíte

Položte si otázku, jak se chcete cítit ve všech oblastech svého života. Chcete mít skvělý život? Dokonalé manželství a práci? Chcete být výbornými rodiči a přáteli? Toužíte po tom, abyste byli viděni a uznáváni a vnímali, jak vás vaše síla a přesvědčení pohánějí kupředu?

Samozřejmě že o to stojíte. O tom je tato kniha: o tom, jak si můžete důvěřovat a jak můžete sami sebe velebit. Budete-li si věřit, dokážete cokoli a můžete být kýmkoli. Spustí to řetězovou reakci. Pomůže vám to k tomu, abyste vytvořili mohutnou hnací sílu, ukuli se sebou spolehlivé spojení a koupali se v ohromné, radostné energii.

Začíná to u vás

Chcete-li více velebení, uznání, lásky, přijetí a optimismu, musíte se naučit si tyto věci poskytovat. Opravdu. Začíná to u vás. Nebudete-li fandit sobě a svým snům, kdo jiný to bude dělat? Nevidíte-li v zrcadle člověka, který si zaslouží lásku, proč by ho měl vidět kdokoli jiný? A když mluvíme o ostatních: jakmile se naučíte milovat se a podporovat, prospěje to všem vašim vztahům. Budete-li velebit sebe, budete moci hlasitěji fandit ostatním: přátelům, kolegům, členům rodiny, sousedům a partnerovi. Nelze totiž poskytovat ostatním to, co si nejprve neposkytnete sobě.

Varování

Princip plácnutí se někdy jeví jako jednoduchý, možná až příliš. Věnujte mi tedy, prosím, chvíli pozornost.

Ve vašem podvědomí a na úrovni nervových drah to funguje intenzivním způsobem. To, jak vás to mění, trvá mnohem déle než otisky ruky, které zanecháte po celém zrcadle. Zpočátku je plácnutí jen něčím, co děláte, časem se však uznání, sebejistota, velebení a optimismus stanou součástí toho, kým jste.

Dospěla jsem k těmto poznatkům: můžete tvrdě pracovat, a přitom mít laskavou duši. Můžete riskovat, selhat a poučit se, aniž by vás ovládl stud. Můžete mít obrovské ambice, a přitom se chovat k sobě i ostatním vlídně. Můžete prožívat velmi těžké a děsivé situace, a přitom v sobě posilovat optimismus, nezlomnost a víru, abyste takové situace zvládli. Jakmile se kvůli svým pocitům přestanete obviňovat, začnete se cítit lépe.

Až se díky dobrým a špatným zkušenostem naučíte fandit si, povzbuzovat se a podporovat, přirozeně přestanete zápasit a váš život začne plynout směrem, který je vám souzen. O kolik jednodušší by všechno mohlo být, kdybyste na sebe přestali být tak tvrdí. Jak krásnější by život mohl být. O kolik šťastnější chvíle byste mohli prožívat, kdybyste nebyli neustále mentálně na dně.

Zasloužíte si být velebeni

Nikoli až za rok. Ne až ve chvíli, kdy budete povýšeni, zhubnete nebo dosáhnete nějakého cíle. Zasloužíte si být povzbuzováni a velebeni takoví, jací jste, tam, kde právě teď jste, počínaje dnešním dnem. Nejenže si to zasloužíte – potřebujete to. Uspokojí to vaše nejzákladnější emocionální potřeby: být viděn, slyšen a uznáván. Z výzkumů kromě toho vyplývá, že když se vám takové podpory dostává, jste úspěšní. Povzbuzení, důvěra a velebení jsou ty nejpodnětnější síly na této planetě.

Proto věřím, že by váš každodenní život měl být plný velebení a optimismu. Budete-li si vědomě fandit a budete-li rozvíjet návyky, jež vás podrží, pak ať už se stane cokoli, překonáte všechno, co vás brzdí, změníte svůj život a dosáhnete osobního naplnění.

Přesně to se mi stalo.

Po několika týdnech, během kterých jsem si plácala se svým odrazem v zrcadle, jsem si uvědomila, že mě tento prostý zvyk neuvěřitelně mění. Přestala jsem se zaměřovat na věci, které jsem na sobě nesnášela. Začala jsem si uvědomovat, že nejméně podstatnou věcí na mně je to, jak vypadám. Nejlepší je to, co je v mém nitru.

Jakmile jsem ráno otevřela oči, byla jsem nadšená, že uvidím svůj odraz v zrcadle. Vidím se v zrcadle každé ráno už přes padesát let. Nevzpomínám si, že bych se na to někdy těšila. Je to další zvláštní aspekt zvyku plácnout si: přestanete vnímat svoji fyzickou stránku a začnete vnímat svoje vnitřní já. Osobnost a vše, co váš život představuje.

V zrcadle nevidíte pouze svoje fyzické já – vítáte svoji přítomnost, tak jako soused mávající na vás ze svojí verandy. Každé ráno zvednete ruku a tiše si řeknete: „Ahoj. Vidím tě. Máš na to. Pusťme se do toho.“ To vše zásadně ovlivnilo moji náladu, pocity, motivaci, nezlomnost a postoj. Dříve jsem zahajovala den s pocitem, že tlačím balvan do kopce. Dnes odcházím každé ráno z koupelny s pocitem, že mám vítr v zádech.

Zatímco jsem den za dnem zvedala ruku ke svému odrazu v zrcadle, spojení se mnou sílilo.

Měla jsem z toho tak dobrý pocit, že jsem se jednoho dne vyfotila, jak to dělám, a zveřejnila fotografii na sociální síti. My influenceři to totiž máme ve zvyku. Sdílíme lásku. Nenapsala jsem k té fotce žádný titulek ani vysvětlení. Ani hashtag. Zveřejnila jsem ve svém příběhu na instagramu snímek toho, jak si plácám s odrazem v zrcadle, a dál jsem se věnovala běžným denním činnostem.

Ukázalo se, že jsem nebyla jediný člověk, který onoho dne potřeboval, aby si s ním někdo plácnul.

2. KAPITOLA

Vědci tvrdí, že to funguje

Zde je první plácnutí, které jsem sdílela na sociální síti.

Všimněte si, že tam nejsou žádné instrukce. Jsem tam jen já a naštěstí na sobě nemám jen spodní prádlo. Zubní retainer mám pořád v ústech. Rozcuchané vlasy jsou netknuté. Plácám si s odrazem v zrcadle.

Za necelou hodinu mě lidé z celého světa začali označovat na fotografiích, na kterých si plácali se svými odrazy. Ohromilo mě to – byli to muži, ženy, děti a prarodiče; před odchodem do práce nebo do školy, na začátku dne – lidé jakéhokoli věku a zázemí se v zrcadle chvíli velebili. Bylo to jako virtuální shromáždění rozcuchaných vlasů a retainerů. A bylo to úžasné!

Stalo se to během prvního dne. Netušila jsem, jak velké hnutí z tohoto zvyku vzejde ani jak to změní život velkého množství lidí, kteří se začnou vnímat jiným způsobem.

Zde jsou fotografie z několika prvních dnů:

Chvíli si ty snímky prohlížejte. Každý, kdo to vyzkouší, je plný energie a nadšení. Plácnutí nic nestojí, poskytne vám ale něco nedocenitelného: okamžik uznání. Je to připomínka toho, že se pořád usmíváte a že bez ohledu na to, co se dnes stane, máte v sobě oporu. Na jedné fotografii je osoba, která si plácá v koupelně v centru pro oběti domácího násilí. Bez ohledu na to, kde se nacházíte, s kým jste, čemu čelíte, jak jste chudí nebo bohatí, máte pořád sebe. Měla jsem z těch fotografií velkou radost a říkala jsem si: Možná že to plácnutí není až tak laciné. A pak se mi rozsvítilo: možná si každý den potřebují plácnout i jiní lidé, nejen já.

Hledejte odpovědi

Udělala jsem tedy to, co dělám vždycky, když chci něčemu porozumět – začala jsem hledat odpovědi. Proč je něco tak laciného a prostého tak ohromně účinné a nakažlivé?

Oslovila jsem lidi, kteří mě na fotkách označovali. Tyto prvotní konverzace potvrdily úžasnou věc, která se nám všem stala: když si plácnete, nemůžete myslet na nic, co vám na sobě vadí.

Vyzkoušejte to – je to tak.

Když se na sebe podíváte v zrcadle a zvednete na oslavu ruku, nemůžete si říkat: Bože, jsem tlustý. Jsem ztroskotanec. Jsem hrozný člověk. Nesnáším svoje břicho. Není to možné. Když jsem se dotkla zrcadla, zkusila jsem říct nahlas: Nesnáším svoje tělo. Když jsem ta slova vypustila, zasmála jsem se. Nemůžete totiž myslet na nic negativního, neboť asociace spojené s plácnutím jsou pozitivní. Jakmile zvednete ruku, abyste si se sebou plácli, podvědomí umlčí ve vaší mysli kritika a zaplaví vás příjemnými pocity.

Nemůžete si plácnout ani ve chvílích, kdy si děláte starosti kvůli seznamu úkolů, pracovním e-mailům nebo něčemu, co musíte během dne udělat. Plácnutí je totiž hodnocením přítomného okamžiku. Vrhne vás do přítomnosti. Není nic horšího než plácnutí, které působí ochable nebo při kterém nedojde k plnému kontaktu dlaní. Chcete-li si plácnout správně, musíte se na tento akt a úmysl soustředit. Musíte být zcela přítomní.

A zvyk dělat si starosti, který vás ovládne, když si začnete čistit zuby – Jak zvládnu včas dokončit tu prezentaci a odvézt mámu k lékaři? – umlčíte zvednutím ruky. Mentální spirála smrti skončí a vy si řeknete: Vidím tě. Věřím ti. Jsem tady s tebou. Máš na to.

Proto je tento zvyk víc než pouhé gesto – je to projev uznání. Je mi jedno, jestli na sobě máte boxerky, obnošenou róbu, oblečení na cvičení, nebo narozeninový oblek. Když si vaše ruka plácne s odrazem v zrcadle, budete mít pocit, že vás někdo vidí, slyší a oceňuje.

Jakmile ruka udeří do zrcadla, nezmění se jen vaše nálada. Změní se i váš úhel pohledu. Přiměje vás to přemýšlet o tom, co významnějšího chcete dnes udělat. Právě teď stojíte před zrcadlem a bezmyšlenkovitě procházíte seznam úkolů – proto jste mentálně na dně. Zaměřujete se na všechny a všechno ostatní. Když si plácnete, uvažujete o tom, co chcete udělat pro sebe. Jak se dnes chcete předvést? Kým chcete být? Se kterým osobním projektem potřebujete pokročit?

Takový okamžik záměrného přemítání je účinnější, než si myslíte. Z nedávného výzkumu, provedeného na Harvardově obchodní škole, vyplynulo, že když se zamyslíte nad svojí prací, zlepší to vaši výkonnost a efektivitu a budete mít větší motivaci. Má to dopad na všechno, od víry, že dosáhnete svých cílů, až po vyšší produktivitu. Stačí k tomu prostý moment zamyšlení.

Vzájemně jste se to naučili. Děkuji vám!

Jak plynuly měsíce a já jsem zveřejňovala další příspěvky o zvyku plácnout si, začalo se to rychle šířit po celém světě. Každý den se mi lidé svěřovali, jak je to ovlivnilo a jak to naučili svoje kolegy, děti, přátele a příbuzné. Všimly si toho firmy, které se mě pak začaly ptát, jestli bych s tím mohla seznámit i jejich zaměstnance.

Během uplynulého roku jsem představila výsledky výzkumu a nástroje z této knihy téměř půl milionu lidí na přednáškách po celém světě a jsem absolutně přesvědčená, že tento prostý zvyk a způsob uvažování změní váš život, protože změní VÁS.

Výzkum to potvrzuje

Motivační síla plácnutí je dobře zdokumentovaná. Když výzkumníci hledali ideální způsob motivace dětí školního věku k náročným úkolům, byly rozděleny do tří skupin. Poté jim výzkumníci poskytli tři různé formy povzbuzení. Děti byly buď pochváleny za povahový rys („Jsi velmi chytrý“ nebo „Jsi velmi nadaný“), nebo byly pochváleny za svoji snahu vykonat náročný úkol („Jsi velmi odhodlaný“), anebo nebo si s nimi některý z výzkumníků plácnul.

Plácnutí bylo bezpochyby nejlepší motivací. Proč? Děti, kterým bylo řečeno, že jsou chytré, nadané nebo způsobilé, byly nejméně motivované a nejméně se bavily. Děti, které byly za svoje úsilí pochváleny, projevovaly větší radost a byly vytrvalejší. A děti, se kterými si někdo plácnul? Měly ze sebe a svého úsilí nejlepší pocit a byly nejvytrvalejší (houževnatost), i když se dopouštěly chyb. Výsledky byly tak zřetelné, že výzkumníci studii založenou na výzkumu pojmenovali „Plácnutí motivuje“ a publikovali ji v akademickém žurnálu Frontiers in Psychology (Hranice v psycho-logii).

Vědci dospěli k tomu, že když si s někým plácnete, je to sdílená oslava. Zvednutí ruky a široký úsměv jsou dva okamžitě rozpoznatelné znaky upřímné hrdosti a povzbuzení. Plácnutí znamená, že oslavujete s druhým člověkem. Přenášíte na něj svoji energii. Velmi se to liší od pasivní, verbální chvály. Když si s vámi někdo plácne, jste viděni a uznáni jako lidé. Nikoli díky svým dovednostem, úsilí nebo známkám. Jste chváleni a oceněni za to, že jste to vy. Snažím se vám říct, že můžete využít stejnou sílu, když si plácnete se svým odrazem v zrcadle. Zde je další věc, nad kterou byste se měli zamyslet: nemusíte nic říkat. Samotné plácnutí vyjadřuje oslavu a víru.

Opakování manter a prohlášení typu „Miluji se“ může být účinné, z výzkumů ale vyplývá, že pokud opravdu nevěříte mantře, kterou pronášíte, vaše mysl najde důvody k jejímu odmítnutí (v 7. kapitole se naučíte vytvářet „smysluplné mantry“ – pozitivní tvrzení, jež vaše smysl přijme). To je další důvod, proč je plácnutí tak úžasné. Vaše mysl ho neodmítne, protože si vždycky spojuje plácnutí s vírou v člověka, se kterým si plácnete. Plácnutí navíc není pasivní, verbální chválou. Když si plácnete se sebou, vyšlete mozku signál „Jsem typ člověka, který si fandí“. Je to fyzický akt spočívající v tom, že se spojíte sami se sebou, uznáváte se a věříte si.

Jak zjistila Brigid, když začala každý den praktikovat tento zvyk: „Říkat si v duchu pozitivní věci je něco jiného než vyjádřit tyto pocity! Vyjádříte-li je, mají větší smysl a můžete opravdu věřit v sebe a svoji hodnotu. Jak se říká, činy jsou mocnější než slova!“

Plácnutí, důvěra a výchova šampionů

Plácnutí pomáhá rovněž rozvíjet sebedůvěru a schopnost vítězit. Výzkumníci z Kalifornské univerzity studovali zvyky hráčů NBA podněcující k úspěchu. Na začátku sezony zaznamenali, jak často si hráči plácali a které další způsoby povzbuzení, například ťuknutí pěstmi, používali. Podle počtu plácnutí během zápasu na začátku sezony pak vědci předpověděli, které týmy budou mít v závěru sezony nejlepší výsledky.

Nejlepší týmy NBA – které postoupily na šampionáty – byly ty, jejichž hráči používali plácnutí na začátku sezony nejčastěji. Proč je plácnutí tak dobrým indikátorem pozitivních výsledků? Jde o víru. Hráči, kteří si neustále plácali, si vzájemně dodávali odvahu. Tento fyzický dotyk říká: Jsem tvojí oporou. Pojďme do toho, zvládneme to. Pomůže vám zlepšit hru. Zvedne vám náladu. Je projevem sebejistoty. A připomene vám, že můžete vyhrát.

Hráči, kteří si plácali, si vzájemně důvěřovali a byli přesvědčení, že mohou jako tým zvítězit. Díky nevyřčené síle, kterou sdíleli, byli nezastavitelní. Hráči nejhorších týmů NBA se naopak téměř nedotýkali. Jejich řeč těla byla mizerná. Žádná plácnutí. Nic. Jejich hra byla neustále sobecká a neúčinná, což se odráželo ve výsledcích.

I když má tým dobré hráče, nestačí to. Představte si, že si po celou sezonu plácáte během každého tréninku, a to až do chvíle, kdy zvítězíte na šampionátu. Tato kultura oslavování a povzbuzování vás pozvedává a podněcuje k tomu, abyste do hry dali všechno. Takový pocit potřebujeme všichni. Takové partnerství můžete se sebou uzavřít i vy.

Překonávání obchodních cílů

Neplácáme si jen ve sportu. Potřebujeme být viděni, podporováni a velebeni i v práci. Zamyslete se nad jedním výzkumem společnosti Google. Jednalo se o tříletou studii nazvanou „Project Aristotle“ (Projekt Aristoteles), jejímž cílem bylo určit, co mají společného nejlepší týmy. Závěry studie byly stejné: ve vysoce výkonných týmech (v práci i v životě) je každý člen viděn a slyšen a může důvěřovat svým kolegům. Mají něco, čemu se říká „psychologické bezpečí“. Máte-li pocit, že vás ostatní podpoří a budou vám fandit, jste odolnější a optimističtější. Vzniká atmosféra důvěry a respektu.

Z tohoto výzkumu rovněž vyplývá, že nejpádnějšími důvody, zda vás práce těší a považujete ji za smysluplnou, není kvalita toho, co vytváříte, množství volných dnů, a dokonce ani výše platu. Základním pilířem spokojenosti v práci je to, zda máte, nebo nemáte manažera, kterému na vás záleží. Šéf, který si s vámi plácá, je vaší oporou a člověkem, kterému můžete věřit – a který věří vám. Když přicházíte do práce, chcete mít pocit, že na vás záleží. Chcete být viděni a oceňováni.

Když si plácáte s odrazem v zrcadle, znamená to pro vás stejné věci! Každý den před odchodem do práce se oceňte, a budete v zaměstnání oceňováni.

Přesvědčilo vás to?

Všechny tyto výzkumy naznačují, proč je plácnutí tak motivující a posilující, to však není všechno. Nebudu vás žádat, abyste si každé ráno ve spodním prádle plácali s odrazem v zrcadle tak dlouho, dokud si nebudete jistí, že to změní váš život. Chtěla jsem pochopit, jak plácnutí mění náš mozek na strukturální úrovni. Během několika dnů se moje mysl přestala zaměřovat na moje „vady“, začala jsem se skutečně vidět a přestala jsem se kritizovat.