DOKONALÝ POLICEJNÍ STÁT

Geoffrey Cain

DOKONALÝ POLICEJNÍ STÁT

Tajná výprava do děsivé čínské dystopické budoucnosti, kdy jsou lidé pod neustálým dohledem

Geoffrey Cain

THE PERFECT POLICE STATE

An Undercover Odyssey into China’s Terrifying Surveillance Dystopia of the Future

Copyright © 2021 by Geoffrey Cain

Published by arrangement with The Robbins Office, Inc.

International Rights Management: Greene & Heaton

All rights reserved

Translation © 2022 by Hana Antonínová

ISBN 978-80-242-8217-6

Mamince,

která mě učila,

abych se staral o stav světa

Obsah

Prolog: Situace 13

1. Nová vláda 19

2. Panoptikon 31

3. Sky Net tě našel 41

4. Čína na vzestupu 53

5. Hluboká neuronová síť 69

6. Myslíte, že jsem stroj? 83

7. Velké oživení 93

8. Čínská válka proti teroru 107

9. Tři zla: terorismus, extremismus a separatismus 119

10. Lidé jako data 133

11. Jak hodnotit všechny občany podle jejich

důvěryhodnosti 140

12. Vševidoucí oko 153

13. Předvolání do koncentračního tábora 164

14. Hromadná internace 181

15. Velký mozek 197

16. Byrokracie se rozpíná, aby naplnila potřeby

rozpínající se byrokracie 206

17. Vězení mysli 216

18. Nová studená válka? 225

1 9. Velká roztržka 239

20. Nikde nejste v bezpečí 253

Epilog: Skoncovat s panoptikonem 258

Poděkování 273

Poznámky 278

Rejstřík 327

Poznámka o průzkumu a ujgurských
a čínských jménech

Od srpna 2017 do září 2020 jsem hovořil se 168 ujgurskými uprchlíky, technickými pracovníky, vládními činiteli, badateli, akademiky, aktivisty a jedním bývalým čínským špionem, který se připravoval na to, že přejde na druhou stranu. Většina z nich mě žádala, abych použil smyšlená jména, pokud naše rozhovory uveřejním.

Byl to jediný způsob, jak napsat věcně správnou knihu o Ujgurech, Kazaších a dalších národnostních skupinách, jež jsou utiskovány v západní Číně. Příslušníci policie nebo výzvědných služeb by snadno mohli ztrpčovat život jejich rodinám, které stále ještě žijí v Číně. Některé veřejně známé osoby, jejichž příběhům už se dostalo široké publicity, zase požadovaly, abych použil jejich skutečná jména.

V této knize vystupuje pod jménem Majsäm jistá mladá ujgurská žena, kterou jsem v říjnu roku 2018 potkal v Ankaře, hlavním městě Turecka. Od října 2018 do února 2021 jsem s ní hovořil celkem čtrnáctkrát.

Při sbírání materiálu pro tuto knihu jsem si kladl otázku, zda je moudré zpovídat uprchlíky, kteří mohou pod falešným jménem zveličovat své příběhy nebo je pozměnit tak, aby se vyrovnali se svým nesnesitelným traumatem.

Novináři a badatelé se vlastně už dlouho spoléhají na výpovědi uprchlíků, když dokumentují politické nepokoje a zvěrstva porušující lidská práva. Někdy přitom neuvádějí jména a identifikující informace. Badatelé a spisovatelé se dlouho spoléhali na svědectví „čestných“ ruských, židovských, kubánských, čínských a severokorejských uprchlíků.

Stejně jako někteří jiní autoři jsem i já při své práci zahraničního korespondenta mluvil s uprchlíky a lidmi, kteří se ocitli v ožehavé situaci a byli v ohrožení života. Věděl jsem, jak se vyrovnat s nevýhodami.

Pečlivě jsem ověřoval výroky klíčových postav u lidí, kteří je znali a slyšeli jejich příběhy už dříve. Porovnával jsem výroky dotazovaných lidí s výpověďmi jiných uprchlíků, se zprávami v médiích, s časovým průběhem událostí ve veřejných záznamech, s databází ujgurských obětí na stránkách shahit.biz, s projevy čínských vůdců ve státních médiích, se zprávami organizace pro lidská práva Human Rights Watch, se zprávami Ujgurského projektu lidských práv, s dokumenty amerického Kongresu a ministerstva zahraničí a s prací malé skupiny badatelů, kteří analyzují satelitní snímky, počítačová data a čínské podnikové výkazy.

S každým respondentem jsem hovořil čtyřikrát až pětadvacetkrát a s každým z nich jsem strávil osm až šedesát hodin. Vracel jsem se ke stejným otázkám a pozorně jsem hledal nesrovnalosti nebo opomenutí. U dvou ze 168 dotazovaných jsem zjistil drobné změny ve vyprávění. V jednom případě jsem objevil, že dotazovaný člověk zadržel informace, které na něj vrhaly špatné světlo: pokoušel se mě přesvědčit, že nebyl pachatelem, ale obětí.

Tyto tři rozhovory jsem nepoužil.

Ostatní příběhy zůstaly i při opakovaném vyprávění beze změny a uváděly stále stejné podrobnosti, místa, data, adresy i jména. Většinu podrobností bylo možné ověřit na satelitních snímcích Google Maps nebo podle uniknuvších informací z čínských státních dokumentů a citlivých dokumentů, které mi poskytli lidé, s nimiž jsem hovořil. Ověřoval jsem je také ve výročních zprávách čínských korporací, které jsou uveřejňovány na internetu. Pomáhalo mi rovněž moje vlastní pozorování při cestách v provincii Sin-ťiang.

Od prosince 2020 do února 2021 jsem spolupracoval s pečlivou ověřovatelkou faktů, tchajwanskou technickou novinářkou Wen-ji Li, jejíž mateřštinou je standardní čínština. Znovu prověřovala správnost textu. Zkontrolovala záznamy rozhovorů a jejich přepisy, zatelefonovala lidem, s nimiž jsem hovořil, a znovu ověřila jejich příběhy. Dávala pozor na změny a vynechané informace, pečlivě prověřila původní citované čínské zdroje a přeložila do angličtiny tiskové zprávy. Já jsem ve spolupráci s univerzitními odborníky zkontroloval části textu pojednávající o umělé inteligenci, rozeznávání tváří, polovodičích, odebírání vzorků DNA a o dalších technických otázkách. Tito odborníci, z nichž někteří jsou ve svém oboru proslulí, potvrdili technickou správnost toho, čeho byli Ujgurové svědky, a vyprávěli mi o čínském státním dohledu. Přebírám odpovědnost za všechny případné zbývající chyby a nepřesnosti.

Vzhledem k tomu, že čínský státní dozor je stále důmyslnější, ponechal jsem si pro sebe nebo jsem zamlžil některé identifikující informace, například přesný časový sled událostí, místa, věk a dobu, která uplynula mezi jednotlivými událostmi. Z příběhu hlavní postavy Majsäm – jako její pseudonym jsem použil jméno historické ujgurské hrdinky – jsem vynechal určující data a místa a zamlžil jsem dobu, která uplynula mezi jednotlivými událostmi během jejího uvěznění. Byl to jediný způsob, jak jsem mohl ochránit své zdroje, ale současně pravdivě uvést jejich příběhy. Kdybych prozradil příliš mnoho, tajné služby by dokázaly snadno vysledovat, s kým jsem hovořil, a vypátraly by také jejich přátele a příbuzné.

Ujgurská jména se skládají z křestního jména a příjmení, které se uvádí jako druhé v pořadí. U čínských jmen je tomu právě naopak: první je příjmení a druhé je křestní jméno. Z úcty k lidem, kteří se objevují v této knize, jsem psal jejich jména anglickým způsobem, protože takovému způsobu dávají přednost. Někteří raději píšou svá čínská jména s křestním jménem na prvním místě a příjmením na druhém (Kaj-fu Li), kdežto ustálený způsob je právě opačný (Si Ťin-pching). Při psaní čínských slov a jmen naší abecedou jsem důsledně používal mezinárodní standard, podle nějž se přepisuje standardní čínština – systém zvaný pchin-jin. (Poznámka překladatelky: při přepisu obecně známých jmen a slov jsem se řídila pravidly české transkripce. Při přepisu ujgurských jmen jsem se řídila radami Mgr. Ondřeje Klimeše z Orientálního ústavu ČSAV.)

prolog

Situace

Lidé žijící v autonomní západočínské oblasti Sin-ťiang označují svou dystopii výrazem „situace“.¹

Od roku 2017 bylo přibližně 1,8 milionu Ujgurů, Kazachů a příslušníků jiných, převážně muslimských menšin, obviněno z toho, že přechovávají „ideologické viry“ a „teroristické myšlenky“, a byli odvezeni do stovek koncentračních táborů. Mnohé tábory vznikly přestavbou školních a jiných budov. Staly se záchytnými středisky a lidé, kteří v nich byli umístěni, byli podrobeni mučení, vymývání mozků a převýchově. Je to nejrozsáhlejší věznění příslušníků národnostních menšin od dob holokaustu.

I když člověk neskončí v převýchovném táboře, každodenní život je peklem. Jste-li žena, možná se každého rána probouzíte vedle cizího muže, jehož určila vláda, aby nahradil vašeho partnera, který „zmizel“ v převýchovném táboře. Každé ráno před odchodem do práce bude tento strážce poučovat vaši rodinu o státem uznávaných ctnostech v podobě loajality, ideologické čistoty a harmonického vztahu s komunistickou stranou. Položí vám kontrolní otázky, aby prověřil vaše pokroky a aby se přesvědčil, že jste se „nenakazila“ tím, co vláda označuje jako „myšlenkové viry“ a „tři zla“: terorismem, separatismem a extremismem.

Po ranní dávce převýchovy možná uslyšíte zaklepání na dveře. Funkcionářka z místní sousedské hlídky, kterou určil stát k dohlížení na obyvatele deseti domů, zkontroluje případné „pochybení“ členů vaší domácnosti. Tím jsou například více než tři děti v rodině nebo přechovávání náboženských knih. Možná se vás také zeptá, proč jste včera přišla pozdě do práce.

Patrně vám řekne, že vás „nahlásili sousedé“.

Spáchala jste zločin už tím, že jste si zapomněla nastavit budík, a teď se musíte dostavit na policejní stanici k výslechu a musíte vysvětlit své nežádoucí jednání.

Po pravidelné denní kontrole vloží funkcionářka svou kartu do přístroje připevněného na vašich dveřích. Zaznamená tím, že provedla kontrolu.

Cestou do práce se zastavíte u čerpací stanice nebo v obchodě s potravinami, abyste nakoupila něco k večeři. U vchodu do každé prodejny musíte před očima ozbrojených strážců načíst svůj průkaz totožnosti. Jakmile to uděláte, na displeji vedle čtečky se objeví slovo „důvěryhodný“. Znamená to, že vláda vás považuje za dobrého občana a smíte vstoupit.

Člověku, u kterého se objeví upozornění „nedůvěryhodný“, je odepřen vstup. Po rychlé kontrole jeho statistických záznamů možná bude muset čelit dalším potížím. Možná že ho zachytily kamery rozeznávající tváře, když se modlil v mešitě. Nebo ho zaznamenaly, když kupoval karton šesti plechovek piva, a umělá inteligence (AI) ho vyhodnotila jako člověka, který má problém s alkoholem. Možná se nikdy nedozví, jakého prohřešku se dopustil. Všichni ale vědí, že jakékoli malé zaškobrtnutí může být příčinou toho, že stát sníží jeho stupeň důvěryhodnosti.

K člověku přistoupí policisté a začnou ho vyslýchat. Jeho identitu prověří pomocí aplikace „Integrovaná platforma pro společné bojové operace“, kterou mají nainstalovanou ve svých mobilních telefonech. Platforma obsahuje obrovské množství dat, které vláda shromáždila o všech občanech. Posloužily jí při tom miliony kamer, soudních záznamů a tajných agentů. Všechny informace zpracovává umělá inteligence.

Umělá inteligence v rámci „programu preventivního zajišťování bezpečnosti“ odhaduje, kdo v budoucnosti spáchá trestný čin, a doporučí jeho pobyt v převýchovném táboře. Policisté jednají na základě tohoto doporučení. Odvezou ho v policejním autě. Po jisté době „převýchovy“ se možná vrátí, ale je také možné, že už ho nikdo nikdy nespatří.

U pokladny se postavíte do samostatné řady pro příslušníky národnostních menšin a zaplatíte nákup. Vaše nákupy sledují vládní kamery a vaše aplikace WeChat. Odcházíte z prodejny potravin a jedete do práce. Cestou míjíte asi deset policejních kontrolních stanovišť označovaných jako „praktické policejní stanice“. Praktické pro koho? Policie vás zastaví na dvou kontrolních stanovištích. Chce vidět vaše dokumenty a ptá se, kam máte namířeno. Pokud jsou spokojeni, nechají vás jet dále, ale jen proto, že jste „důvěryhodní“.

V kanceláři vás neustále sledují vaši spolupracovníci. Dříve než se pustíte do práce, všichni se postavíte do pozoru a zazpíváte státní hymnu. Potom sledujete krátký propagandistický film o tom, jak rozeznat teroristu. Vysvětluje se v něm, že terorista „pravděpodobně přestane kouřit a pít, a udělá to znenadání“. Chcete se rozesmát. Ale vaši kolegové by mohli toto neuctivé chování nahlásit v naději, že dostanou odměnu nebo lepší hodnocení na škále důvěryhodnosti. Zůstanete zticha a sledujete film.

Pokud jste žena, musíte v souladu s nařízením vlády každý den v poledne polknout antikoncepční pilulku. Přesto ale máte štěstí: úřady často předvolávají některé z vašich spolupracovnic na místní kliniku k povinné sterilizaci. Tvrdí totiž, že je třeba snížit porodnost národnostních menšin, protože nižší porodnost povede k vyššímu blahobytu.

Po práci jedete domů a znovu projíždíte kolem desítky policejních kontrolních stanovišť. Potom načtete svůj průkaz totožnosti, abyste mohla projet bránou u vstupu do vaší čtvrti – je to vlastně ghetto obklopené plotem nebo betonovou zdí. Bez načtení průkazu totožnosti se nikdo nedostane dovnitř ani ven. Doma vám děti vyprávějí o stranických ctnostech vlastenectví a souladu, o nichž se dnes učily ve škole. Nezpochybňujete to. Učitel žákům řekl, že mají ohlásit rodiče, kteří s nimi nesouhlasí.

Po večeři sledujete večerní zprávy před kamerou, kterou úřady nainstalovaly do rohu vašeho obývacího pokoje, a potom ulehnete do postele vedle vašeho úředně přiděleného strážce. Doufáte, že budete moci spát. Máte na paměti, že strážce s vámi v posteli může dělat, co chce, protože ho k vám vyslal stát. Budete-li jeho návrhy odmítat, vymyslí si nějaké obvinění a nahlásí vás. Pošlou vás do tábora.

Dnes večer máte štěstí, ale nemusí trvat dlouho. Usnete a zítra se to všechno bude opakovat. Tak vypadá den v životě Ujgurů, Kazachů a jiných národnostních menšin v oblasti Sin-ťiang.

[ ]

Tato kniha vypráví o tom, jak se oblast Sin-ťiang stala tou nejdůmyslnější dystopií, kde hlavní roli hraje sledování lidí; o tom, jak se zrodila „situace“ a jak se změní naše budoucnost, když se součástí našeho života stane neslýchaně rozvinutá umělá inteligence, rozpoznávání tváří, sledování a další technologie.

Když v září roku 2001 padly v New Yorku budovy Světového obchodního centra, byl to ten nejviditelnější teroristický čin, jaký svět kdy spatřil. Čínská vláda v Pekingu, vzdáleném 11 000 kilometrů od místa útoku, to vnímala jako příležitost posílit svou autoritářskou vládu. O měsíc později Čína vyhlásila svou vlastní válku proti teroru a jejím hlavním cílem byly extremistické skupiny tvořené muslimskými Ujgury ze Sin-ťiangu.

V letech 2001 až 2009 se oblast Sin-ťiang těšila relativnímu klidu a prosperitě – příčinou bylo ropné bohatství a bouřlivý stavební rozvoj. Jenže plody ekonomického růstu nebyly rozdělovány spravedlivě mezi národnostní menšiny, které na toto území měly historický nárok, a nově příchozí čínské osadníky, kteří sem přišli za bohatstvím a příležitostmi.

Téměř po deseti letech doutnajícího roztrpčení se v červenci roku 2009 ujgurští nespokojenci vydali do ulic sin-ťiangského oblastního hlavního města Urumči. Vláda odpověděla vypnutím internetu a ostatních komunikačních zdrojů a zmizením blíže neurčeného počtu mladých ujgurských mužů. Někteří byli popraveni na základě obvinění z podněcování násilného separatistického spiknutí.

V letech 2009 až 2014 se tisíce pronásledovaných ujgurských muslimů vydaly do Afghánistánu a Sýrie. Získali výcvik ve skupinách napojených na Islámský stát a doufali, že se jednou vrátí do Číny a povedou proti ní džihád neboli „svatou válku“. Tito noví teroristé zahájili kampaň spočívající v přestřelkách, atentátech i útocích nožem. Jednou se v Číně dokonce pokusili i o únos letadla.

V letech 2014 až 2016 Čína vystupňovala svou protiteroristickou činnost až k nevídané brutalitě. Uchýlila se k tvrdému policejnímu dohledu a zavedla „sousedské sledování“, které ve skutečnosti vyústilo v získávání donašečů v domácnostech, ve školách i na pracovištích. Ale vláda cítila, že ani to nestačí k naprostému vymýcení teroristické hrozby.

V srpnu 2016 se nejvyšším představitelem oblasti stal despotický muž jménem Čchen Čchüan-kuo, když získal funkci předsedy komunistické strany Sin-ťiangu. Začal používat nové způsoby sledování a kontrolování obyvatel. S využitím hromadných dat zavedl preventivní sledovací program, v jehož rámci lze zadržet podezřelého člověka, protože umělá inteligence předpověděla, že spáchá trestný čin. Čchen Čchüan-kuo otevřel stovky koncentračních táborů, oficiálně označovaných jako „záchytná střediska“ nebo „střediska odborného vzdělávání“ a „převýchovná střediska“. V roce 2017 už bylo v takových táborech uvězněno asi 1,5 milionu lidí z celkového počtu jedenácti milionů Ujgurů.

To všechno se dělo s cílem zničit jejich identitu a kulturu, vymazat historii a dosáhnout úplné asimilace milionů lidí.

„Na poli s úrodou nelze vytrhat jednu rostlinu plevele po druhé – je potřeba použít chemický postřik a vymýtit všechen plevel najednou,“ řekl jistý vedoucí představitel v lednu 2018. „Převýchova těchto lidí je jako chemický postřik použitý na celou úrodu.“²

A potom Čína vytvořila dokonalý policejní stát.

1. kapitola

Nová vláda

Ať žije velká, slavná a bezchybná

Komunistická strana Číny!

– vládní propagandistický slogan

„Uvidíš teroristu, udeř teroristu!“ vykřikl policista.

Nedaleko venkovního tržiště stáli před řadou stánkařů tři vysocí a hřmotní příslušníci protiteroristické jednotky v černých uniformách jednotek zvláštního určení, v neprůstřelných vestách a se slunečními brýlemi. Každý stánkař třímal dřevěný obušek a všichni dohromady nacvičovali zásah. Na policistovo znamení se rozezněl poplašný signál. Začali cvičit: udeřit tvrdě, udeřit rychle a srazit imaginárního teroristu k zemi.

„Miluj stranu, miluj svou zemi!“ zvolali společně.

Bezstarostně jsem si ten výjev vyfotografoval svým mobilním telefonem a chystal jsem se odejít. Jeden z policistů měl sluneční brýle se zabudovanou kamerou napojenou na čínskou sledovací databázi Sky Net. Kamera byla propojena tenkým kabelem s mikropočítačem, který měl v kapse. Obrátil se vlevo a zahleděl se na mě. Kdybych byl místní obyvatel, patrně by během několika vteřin viděl na skle svých brýlí moje jméno a národní identifikační číslo.¹ Než jsem se nadál, obklopili mě policisté. Nevěděl jsem, odkud se vzali a jak dlouho mě sledovali. Ale nevypadali spokojeně.

Stodevadesáticentimetrový muž v běžné policejní uniformě s důstojnickou čapkou a v bílé košili na knoflíky popadl můj telefon a chtěl po mně pas.

„Půjdete s námi,“ řekl.

Byl studený prosincový den a já jsem se v Kašgaru vydával za turistu s batohem. Předchozího rána jsem po dvouhodinovém letu z Urumči přistál na zdejším malém polorozpadlém letišti. Na základě svého turistického víza jsem směl navštívit tento málo známý pohraniční kraj – převážně muslimskou oblast pouštních oáz a mrazivých hor. Provincie zaujímá dvakrát větší plochu než Texas a nachází se na západě Číny u hranic s Afghánistánem a Pákistánem.

V předchozích deseti letech jsem si vybudoval určitou pozici při dokumentování vzestupu autoritářských vlád na celém světě. Popisoval jsem stále důmyslnější způsoby využití nových technologií při sledování, kontrolování, a dokonce i zabíjení lidí. Psal jsem o povstáních, diktaturách a genocidách v Severní Koreji, Číně, Myanmaru a Rusku. Ale když mě zadrželi v Kašgaru, uvědomil jsem si, že jsem nikdy neviděl, aby stát sledoval své občany tak dokonale a hrozivě, jako se to děje v Číně.

Pravděpodobně mě sledovali od chvíle, kdy jsem dorazil. Kolegové novináři mě varovali, že v mém hotelovém pokoji bude nasazená štěnice, a pokud tam nechám notebook nebo telefon, někdo nepochybně prohledá jejich obsah. Na celém území Číny je rozmístěno 170 milionů kamer,² z nichž některé dokážou identifikovat člověka až na vzdálenost patnácti kilometrů³. Přístroje označované jako „wi-fi slídilové“ shromažďují data o všech chytrých telefonech a počítačích v jejich dosahu,⁴ a to znamená, že od chvíle, kdy jsem vystoupil z letadla, o mně jistí lidé měli hodně informací.

Můj pas zkontroloval „pracovník veřejné bezpečnostní služby“ – tímto výrazem v Číně označují policisty vybavené rozsáhlou pravomocí zadržovat a prohledávat osoby.

„Japonsko? Kambodža? Egypt?“ ptal se podezřívavě při pohledu na razítka. „Jaké je vaše povolání?“

„Jsem obchodní konzultant,“ odpověděl jsem. „Teď jenom tak cestuji s batohem…“

Byl jsem nervózní.

Nepotkal jsem jediného západního „turistu“, protože to bylo uprostřed zimy. Bál jsem se také, že policie zjistí, že u sebe mám tajné nahrávací zařízení, které vypadá jako náramkové hodinky.

Policista někoho zavolal a potom se na mě přísně zadíval.

„Musíte vymazat všechny fotografie, které máte v tomto telefonu.“ Telefon jsem si koupil před několika dny v Číně k jedinému účelu: chtěl jsem fotit zvláštně vyhlížející budovy, propagandistická hesla a policisty.

Sledoval mě, jak mažu všechny snímky, a potom mi vrátil telefon a pas.

„Vítejte v Číně,“ řekl. „Prosím, nedělejte sporné snímky. Teď můžete zpátky do hotelu.“

[ ]

Když jsem se druhý den probudil ve svém hotelovém pokoji, moje mysl běžela na plné obrátky. Bylo 10. prosince 2017 a v osm hodin ráno byla ještě tma. V dálce celou dobu houkaly policejní sirény. Po pouhých třech dnech jsem byl úplně vyčerpaný. Před svým příjezdem jsem neměl představu o tom, jak intenzivnímu sledování, prověřování a podezírání budu vystaven. Měl jsem pocit, že mě neustále někdo sleduje. Ale nedokázal jsem poznat, kde a jak.

Přijel jsem s úmyslem zjistit, jak Čína vybudovala ten nejdůmyslnější sledovací systém, jaký kdy lidstvo vidělo. Myslel jsem, že získám představu o tom, jak v Číně funguje umělá inteligence a rozsáhlý kamerový systém – možná z příležitostných poznámek místních lidí, možná ze sporů s policií, které bych mohl využít ve svém zpravodajství. Místo toho jsem měl tíživý pocit, že jsem sledován.

Sjel jsem výtahem do foyer hotelu Qinibagh, který kdysi sloužil jako rezidence britského generálního konzula a nedávno byl zmodernizován. Stěny byly zkrášleny nástěnnými malbami, rohožemi a koberci podobnými těm, jaké v Afghánistánu nebo v Íránu zdobí podlahy. Hotel působil spíš plastově než historicky, jako by se jeho majitel snažil něco dokázat, nebo ještě hůře, něco zatajit.

V hotelové restauraci jsem snídal míchaná vejce s párkem. V televizi běžel dokumentární film o terorismu a chaosu na Blízkém východě, podkreslený strašidelnou hudbou jako ze seriálu Zóna soumraku. Bomby explodovaly, teroristé v prašných pouštních vesnicích stříleli z kalašnikovů a muslimové se v mešitách modlili za smrt nevinných lidí. Potom se objevily záběry na padající věže Světového obchodního centra.

„Miluj stranu, miluj svou zemi,“ pronesl na závěr televizní hlasatel.

Podle nařízení čínské vlády je Kašgar ve stejném časovém pásmu jako hlavní město Peking, přestože Peking leží téměř sedm hodin letu na východ odtud. Ráno byla tma až do desíti hodin. Vyšel jsem z hotelu za tmy a prošel jsem skrze bránu, kterou hlídala ozbrojená ostraha. Začal jsem prozkoumávat město, chodil jsem ulicemi, tržnicemi a náměstími. Téměř na každém rohu stála policejní budka, a dokonce i děti se na mě tvářily podezíravě.

„Pas!“ řekl čínský policista, když ke mně přistoupil na ulici. Ukázal na moje vousy. „Pákistánec? Afghánec? Muslim?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Američan,“ řekl jsem mu čínsky.

Zkontroloval můj pas a mávl rukou, že mohu projít skrze jeho stanoviště. Přidal varování: „Nechoďte moc daleko.“

[ ]

V Asii a na Středním východě jsem žil od roku 2008 a to mi otevřelo svět, který Američané obvykle nevídají.

Na Západě – myslím tím oblast prostírající se na obou březích Atlantského oceánu, která zahrnuje Severní Ameriku a kousek severozápadní Evropy – žijeme v soustavě organizovaných národních států se společným jazykem a souborem zákonů a zvyků, jež stojí nad naší oddaností vůči etnickým skupinám, politickým frakcím a náboženským vůdcům.

Ze své pozorovatelny v Asii jsem začal vidět svět jinak – jako oblast formovanou staletími obchodování, dobývání a rychlých proměn myšlenek a náboženství, jež utvářely nové říše a stejně rychle je i pohlcovaly.

Jsem drobný sběratel starých map a nesoustředím se ani tak na Evropu, východní Asii a Severní Ameriku, ale spíše na pevninu prostírající se od Číny ke Středozemnímu moři. I ona vypráví příběh. To, čemu říkáme Eurasie, je neuspořádaná oblast oáz, stepí a hor, kterou sužují konflikty a obtížně se v ní vládne. Jen se podívejte na Balkán, Sýrii, Turecko, Izrael a Palestinu, Libyi, Ukrajinu, Čečensko, Irák, Írán, Afghánistán a Pákistán. Je to oblast plná protichůdných etnických a náboženských postojů, jež jsou významnější než moderní vlády. Někdy je i vytlačují a nahrazují. Ty nejnásilnější konflikty na světě se dnes odehrávají v Eurasii. Eurasie oplývá ropou, vzácnými surovinami a nerostným bohatstvím – a hemží se diktaturami, nerovností a náboženským fundamentalismem.

Byl jsem uchvácen historií Hedvábné stezky, soustavy obchodních cest spojujících Evropu a Asii, po níž na východ do Číny proudilo zlato a vzácné kovy a na západ do Evropy zase hedvábí. My na Západě jsme se o ní poprvé dozvěděli díky cestám Marka Pola ve 13. století. Četl jsem vyprávění evropských cestovatelů, kteří putovali jednou z největších pouští na světě, drsnou a neúprosnou pouští Taklamakan. Prostírá se nedaleko Kašgaru, hlavního města oblasti, kde žijí Ujgurové.

„Najednou nebe potemní,“ napsal německý archeolog Albert von Le Coq v roce 1928.

Slunce vypadá jako temně rudá ohnivá koule zastíněná rychle houstnoucím závojem prachu. Tlumené zavytí je vystřídáno pronikavým hvizdem a o chvíli později se na karavanu s nesmírnou prudkostí vrhne bouře. Ve větru se zvedají masy písku smíchané s oblázky, krouží kolem a jsou vrženy na lidi a jejich dobytek. Tma houstne a podivné řinčivé zvuky se mísí s burácením a skučením bouře… Rozpoutalo se učiněné peklo…

Každý, koho zastihne taková bouře, se musí navzdory horku pevně zabalit do houně, aby se chránil před zraněními od kamenů, které létají vzduchem šílenou rychlostí. Muži a koně musí ulehnout a přečkat řádění uragánu, které často trvá celé hodiny.⁵

Smrtící písečné bouře byly označovány jako „černé hurikány“ a kvůli nim mohla být poušť Taklamakan smrtelně nebezpečná. Britský generální konzul v Kašgaru nazýval poušť „zemí smrti“. Švédský cestovatel Sven Hedin ji označil za „nejhorší a nejnebezpečnější poušť na světě“. Britský zpravodaj Peter Hopkirk napsal, že slovo „Taklamakan“ v místním turkickém jazyce znamená „vejdi, a už nevyjdeš“.⁶

Při pohledu na mapu čínské západní hranice vypadá poušť jako fotbalové hřiště táhnoucí se asi tisíc kilometrů od východu na západ. Na okrajích pouště leží šest oázových měst, která se historicky označovala souhrnným názvem Altišar, a Kašgar se nachází na jejím západním okraji.⁷ Ve městě po celá staletí odpočívali cestovatelé a obchodníci jako Marco Polo a sbírali zde síly po namáhavé pouti skrze hory tyčící se na území dnešního Íránu a Afghánistánu a před další cestou nebezpečným krajem.⁸

Vyrůstal jsem v Chicagu a z Eurasie jsem znal jen Irák a Afghánistán, které získaly na významu po útocích z 11. září. Málokdy jsem uvažoval o Ázerbájdžánu, Uzbekistánu nebo Tádžikistánu. Byly to odříznuté oblasti, neurčitá směsice postsovětských národů, které byly muslimské, ale stály na okraji dění. Ale čím déle jsem žil v Asii, tím více jsem si uvědomoval, že moje západocentrická perspektiva byla zásadně chybná.

Příběh světa byl jiný než to, co jsem četl v New York Times o šíření demokracie a o tom, jak lidé vítají volný trh a jak se jim ulevilo od ideologické studené války, která skončila, když jsem byl batole. V celé Eurasii jsem pozoroval, jak demokracie selhává, jak se ropní magnáti dostávají k moci a náboženští a kmenoví vůdci stupňují válečné konflikty.

Pročítal jsem knihy o historii a antropologii, sledoval jsem zpravodajství z celého světa a začalo mi docházet, že minulost středozápadu Spojených států, kde jsem vyrůstal, sahala do hloubky jen několika set let, kdežto Kašgar, relativně malé město, kde jsem se probudil onoho chladného prosincového rána, byl po staletí kulturní a obchodní vstupní branou na Hedvábnou stezku, bylo to kosmopolitní místo oddychu cestovatelů z celého světa.

[ ]

V letech následujících po 11. září jsem sledoval, jak se Čína, jejíž kultura už mě dlouho fascinovala, začala přes oblast zvanou Sin-ťiang natahovat k západu. Od roku 2013 buduje síť silnic, přístavů, ropovodů a železnic v hodnotě bilionu dolarů. Označuje se jako iniciativa „Pás a stezka“ nebo také „Nová Hedvábná stezka“.⁹

Čína se chce vzdálit od svého nadměrně využívaného pobřeží a pokouší se vybudovat komplexní obchodní trasy, které by se mohly stát alternativou k plavbě přes Tichý oceán. Chce přesvědčit významné společnosti – například firmu Foxconn, výrobce iPhonů Apple, která vyrábí přístroje na jihovýchodním pobřeží v Šen-čenu nedaleko Hongkongu –, aby výrobu přesunuly do vnitrozemí. K přepravě zboží na trhy v Evropské unii a na Středním východě by potom společnosti využívaly pozemní trasy, které začínají být levnější. Je zde ale ještě jedna velkolepější představa. Obnovení historické Hedvábné stezky by mohlo přetvořit současný světový řád.

Sin-ťiang znamená „nová vláda“, a právě zde byl počátek nové sítě silnic a dálkových potrubí. Sin-ťiang se brzy stal nejcitlivější čínskou hranicí, kde měl být projekt Pás a stezka poprvé vystaven zahraniční kontrole a kde se svět měl poprvé setkat s Čínou. Ale byl zde problém: Sin-ťiang musel být uklidněn.

V letech 2011 až 2014 vystupňovali ujgurští teroristé své útoky na civilisty v Sin-ťiangu a v celé Číně. Spáchali dva automobilové útoky, jejichž součástí byla i bomba na náměstí Tchien-an-men;¹⁰ pobodali cestující při útoku na vlakovém nádraží ve městě Kchun-ming v jižní Číně;¹¹ spáchali atentát na významného imáma (muslimského náboženského vůdce) v Kašgaru¹² a neúspěšně se pokusili unést letadlo na trase mezi dvěma městy v Sin-ťiangu. Cestující, posádka a policisté v civilu přemohli šest únosců a dva z nich utloukli k smrti.¹³

Útoky byly dílem radikálního jádra ujgurských teroristů, kteří se cvičili v Afghánistánu a v Sýrii. Turkestánská islámská strana, jak se nazývali, oznámila, že jejich cílem je vytvořit v Sin-ťiangu a ve Střední Asii chalífát¹⁴ – islámský státní útvar pod vládou náboženského vůdce, který bude následníkem proroka Mohameda. Čínská vláda útoky využila jako příležitost ke sjednocení národa proti společnému nepříteli.

„Všechny národnostní skupiny v celém státě by měly střežit jednotu a pracovat ruku v ruce, aby zmařily politické záměry tří sil: separatismu, extremismu a terorismu,“ psala státní zpravodajská agentura Nová Čína v srpnu 2014.¹⁵ Bylo to oznámení záměru.

V letech 2013 a 2014 začala Čína posilovat princip rasové segregace, kterou ve vztahu k Sin-ťiangu rozvíjela už od konce studené války a otevřeně přiznávala její etnický základ. Ujgurové jsou turkická etnická skupina mající společný původ s národy, které žijí v Kazachstánu, Kyrgyzstánu, Ázerbájdžánu a dalších státech. Od šestého do jedenáctého století přicházeli ze sibiřských a středoasijských stepí do Eurasie. V roce 1453 dobyli Konstantinopol (dnešní Istanbul), hlavní město Východořímské říše, a založili Osmanskou říši, která existovala 450 let až do své porážky v 1. světové válce.¹⁶

Navzdory společnému původu a historickému dědictví obsadili Ujgurové území, jež bylo od středu Osmanské říše velmi vzdálené. V nezávislých městských státech vládli různí turkičtí a čínští muslimští vůdcové a někdy přísahali věrnost mongolským, mandžuským nebo chanským čínským dynastiím. Nad územím, které dnes označujeme jako Sin-ťiang, převzala v polovině 18. století vládu čínská dynastie Čching. Stalo se to během mocenského boje s mongolskými panovníky, kteří v té době tuto oblast ovládali.

Sin-ťiang nebyl zpočátku cílem útisku. „Mandžuové (dynastie Čching) zakázali budovat čínské osady v hustě obydlených ujgurských oblastech z obavy, že nastane destabilizace. Nijak nezasahovali do ujgurského náboženství ani způsobu stravování nebo odívání,“ napsal James Millward, profesor historie na Georgetownské univerzitě. „Tento kulturně pluralistický imperialismus fungoval dobře a navzdory několika bezvýznamným nájezdům ze Střední Asie do jihozápadní části Sin-ťiangu od poloviny 18. do poloviny 19. století byla oblast poklidná. Počet ujgurských obyvatel vzrostl pětkrát a hospodářství se rozvíjelo.“¹⁷

Ale dynastie Čching se v roce 1912 zhroutila a následovalo osmatřicet let plných povstání a střetů mezi místními vojenskými vůdci a frakcemi financovanými ze zahraničí. V Sin-ťiangu se zrodilo hnutí podporující reformu a modernizaci škol i společnosti a v roce 1949 se Čína sjednotila pod vládou komunistů.18 Ujgurové a příslušníci dalších turkických národnostních menšin se stali občany druhé kategorie a byli podřízeni systému segregace. Byli znevýhodněni, když hledali práci, když si chtěli otevřít účet v bance, když si chtěli koupit nové auto nebo dům.

Čínští vůdci přislíbili učinit přítrž etnickým konfliktům a separatistickým snahám, a když v letech 2013 a 2014 zesílily teroristické útoky, zahájili rozsáhlý experiment spočívající v potlačování, ovládání a vymývání mozků s cílem zajistit loajalitu vůči státu. Čínská vláda proměnila celou oblast ve zkušební laboratoř těch nejmodernějších sledovacích technologií dystopické budoucnosti.

„Mohlo by existovat spojenectví mezi autoritářskými státy a rozsáhlými monopoly informačních technologií, které disponují obrovským množstvím dat. Při takovém spojení by bylo možné sloučit rodící se systémy firemního sledování s již rozvinutým systémem státem podporovaného sledování,“ prohlásil finančník George Soros na jednání Světového ekonomického fóra v lednu 2018. „Mohlo by to vyústit v takovou síť totalitní kontroly, jakou si nedokázal představit ani Aldous Huxley nebo George Orwell.“ Soros předpověděl, že Čína bude jednou z prvních zemí, která zavede „bezbožný svazek“ mezi autoritářskou vládou a technologickými firmami.¹⁹

V srpnu 2017, když jsem začal plánovat svou cestu, mě od toho zrazovalo několik zahraničních dopisovatelů a diplomatů, kteří Sin-ťiang už navštívili.

„Počkej, až přijedeš do Kašgaru,“ řekl mi jeden novinář v Pekingu. „Je děsný.“

Čtyřiadvacátého srpna 2017 jsem se chystal nastoupit do letadla v thajském Čiang Mai, kde jsem byl na krátké dovolené. Vtom mi ale začaly přicházet znepokojivé textové zprávy od novinářů a lidí zabývajících se dodržováním lidských práv.

Kambodža je spojencem Číny a kambodžské úřady se nějak dozvěděly o mé práci v západní Číně. Vymyslely si, že se chystám zosnovat nějaké spiknutí. Nejsem si jistý, jak se kambodžské úřady dozvěděly o mé chystané cestě do Sin-ťiangu. Domnívám se, že od čínských aerolinek získaly přístup k informacím o mém letu, nebo sledovaly moje příspěvky na sociálních sítích. Napsal jsem jen jeden příspěvek na Facebook o zhoršující se politické situaci v Sin-ťiangu. Byl nenápadný a unikl pozornosti úřadů nebo zpravodajské služby. Alespoň jsem si to myslel.

„Geoffrey Cain odcestoval 18. srpna z Kambodže do provincie Sin-ťiang v Číně, kde se ujgurská etnická menšina bouří proti čínské vládě,“ psalo se v článku na oblíbené internetové stránce Fresh News, která je spojena s vládou a odvolávají se na ni všechny hlavní kambodžské zpravodajské pořady a významné noviny. Článek mě obvinil z podněcování nepokojů v celé Asii – v Jižní Koreji, v Kambodži a další nejmenované zemi. Uvedl, že jsem špion pracující pro nejmenovanou supervelmoc.²⁰

Obvinění byla samozřejmě absurdní. Ještě jsem ani nebyl v Sin-ťiangu. Ale v Kambodži už byl na základě podobného obvinění zatčen jeden australský filmař a ocitl se před soudem.²¹

Do Sin-ťiangu jsem tedy neodletěl. Místo toho jsem zůstal v Thajsku a potom jsem se vrátil do Washingtonu. Doufal jsem, že můj špionážní skandál mezitím vyšumí.

Nevyšuměl. O devět dní později byl zatčen kambodžský opoziční vůdce. Byl obviněn ze spolupráce se skupinou špionů, k níž jsem patřil i já.²²

Kambodžský premiér nařídil vládě „vyšetřit přítomnost všech osob s americkou státní příslušností podezřelých z provádění špionáže“. Armádní důstojníci potom prohlásili, že jejich cílem je „eliminovat všechny cizince, jejichž úmyslem je dopustit se agrese proti Kambodži“ a že „každého takového člověka rozdrtí“.²³

Čekal jsem další čtyři měsíce, než se tato nedůvěra rozplyne, ale v té době se mě zmocnil neklid. Psal jsem o autoritářských vládách na jiných místech a byl jsem zvědavý na sledovací dystopii budoucnosti. Na několik dní jsem se zastavil v Pekingu, abych pohovořil s lidmi, kteří znají Sin-ťiang, a zašel jsem na večeři s jednou americkou diplomatkou.

„Kam se teď chystáte?“ zeptala se mě.

„Do Sin-ťiangu,“ řekl jsem. „Mám tam projekt.“

„Nejezděte tam!“ vyjekla. „Budou vás sledovat a zadrží vás. Nebudete tam v bezpečí!“

2. kapitola

Panoptikon

Panoptikon je nádherný stroj, který,

ať jsou tužby, na jejichž základě pracuje,

jakkoli různorodé, produkuje zcela homogenní

účinky moci.

– michel foucault,

dohlížet a trestat: kniha o zrodu vězení[1]

Nazítří jsem odletěl do Kašgaru a setkal jsem se tam se svým průvodcem Mansurem (jméno jsem změnil v zájmu jeho ochrany). Mansur byl srdečný a dobře informovaný chlapík, jehož žena byla bez zjevného důvodu téměř každý den předvolávána na mnohahodinové vlastenecké přednášky. Mansur chtěl lidem tam venku vyprávět svůj příběh. Řekl mi, že jeho žena už „několik měsíců“ chodí na přednášky, kde studuje a odříkává vládní propagandistické poučky.

„Budu vám vyprávět o ‚situaci‘,“ řekl mi.

V prvním ze čtyř dnů, které jsme strávili společně, jsme se vydali na výlet na venkov, do zasněžené krajiny daleko od kamer a informátorů.

„Jsem průvodce a to je mé spojení se světem,“ vysvětlil mi Mansur. „Jedině díky tomu jsem ještě nepřišel o rozum. Říkají tomu [sledovacímu systému] Sky Net.“ Znělo to zlověstně, zejména proto, že stejně se jmenuje umělá inteligence ovládající svět v dystopických filmech s Terminátorem.

Potom mi začal vyprávět o třech krocích, jimiž se vytváří dokonalý policejní stát. Mansur měl vysokoškolský diplom v oboru podnikání a byl dobře informovaný o současných událostech. Náš výlet do hor trval šest hodin a polovinu z té doby mi vyprávěl o zmíněných třech krocích. Po celou tu dobu jsme byli sami. Jeho výpověď jsem zestručnil a často převyprávěl.

Prvním krokem, řekl Mansur, je určit nepřátele – příslušníky menšin, přistěhovalce, Židy, nebo v tomto případě muslimy – a obvinit je z vašich problémů. Přesvědčit národ, že tito nepřátelé jsou všude, „že jsou hrozbou pro sílu a čest národa“.

Druhým krokem je ovládnout technické prostředky, jimiž můžete sledovat své nepřátele. Výrobci technických prostředků zpočátku přivírají oči, pokud z toho mají velké zisky, a spolupracují, pokud jsou zisky malé, protože potřebují vládní podporu.

Je užitečné využívat kamery a sociální sítě, které mohou sbírat údaje o vašich nepřátelích: jejich obličejové rysy, DNA, hlasové záznamy, co dělají na síti. „Šířit nepravdivé zprávy na sociálních sítích a v aplikacích.“ Cílem je vyvolat náladu plnou hysterie, obviňování a nedůvěry.

Ve druhém kroku, vysvětlil mi, se skrývá jeden fígl. Nové technologie umělé inteligence a rozpoznávání obličejů téměř nikdy nejsou dokonalé. Možná že nové programy nebo přístroje nejsou tak chytré nebo účinné, jak jste si mysleli, a nedokážou tak snadno vysledovat podezřelé. Ale z těchto technických slabin můžete udělat přednosti.

„Jak se to dá udělat?“ zeptal jsem se.

Zastřete a zatemníte podrobnosti o tom, jak vaše technologie pracuje. Použijete optimistický „newspeak“, díky němuž se vaše nástroje stanou pro běžného člověka neproniknutelnými.

„Nejde jen o to, abyste své lidi vyděsil,“ řekl Mansur. „Když je znejistíte, lépe je udržíte pod kontrolou.“

Třetí krok je ošemetný pro každou vládu, řekl. Vysvětlil mi, jak lze využít postpravdivou podezíravost, kterou jste vytvořili pomocí technických nástrojů. S kamerami, umělou inteligencí a hlasovými skenery „můžete ze své země udělat panoptikon“.

„Co je to panoptikon?“ zeptal jsem se.

Panoptikon je vězení uspořádané na kruhovém půdorysu. Dozorce všechno sleduje ze strážní věže umístěné uprostřed, ale žádný z vězňů ho nevidí, odpověděl Mansur. Panoptikon je účinným nástrojem k ovládání lidí, protože každý si myslí, že je sledován, ale nikdo přesně neví, kdy nebo kde ho sledují. Autorem myšlenky je britský filozof Jeremy Bentham, který žil v 18. století a ovlivnil George Orwella.

„A jak se to odehrává dnes v Sin-ťiangu?“ zeptal jsem se.

„Už jste to viděl. Kamery na každém kroku, napíchnuté telefony a počítače. Při vstupu do obchodu a do školy každý musí načíst svůj doklad totožnosti. Získávají se lidé, aby donášeli na kamarády a členy rodiny. Každému se přiděluje ,společenské hodnocení‘ podle míry důvěryhodnosti.“

Potom budete „náhodně vynucovat dodržování svých pravidel“. Odvezete nepřátele do převýchovných táborů dokonce i za bezvýznamné přestupky, třeba za to, že šli na večeři s někým, kdo má nižší společenské hodnocení.

„Společnost se rychle rozpadne,“ pokračoval. Lidé nemají přístup k pravdě a k faktům a jsou neustále pod dohledem. Většina z nich nedokáže rozlišit nepřítele od přítele a nemají dost informací, aby se mohli postavit vládě na odpor. Přátelé se vzájemně zrazují, šéfové donášejí na zaměstnance, učitelé udávají studenty a děti útočí na rodiče. Každý musí hledat ochranu u vlády.

Uvědomil jsem si, že technika použitá tímto způsobem v nás neprobouzí to lepší. Probouzí ty nejtemnější impulsy. A lidé, kteří v Číně ovládají technologii, ovládají celý národ.

[ ]

O dva dny později mě zadrželi kvůli tomu, že jsem fotografoval. Rozhodl jsem se, že je čas odjet. Mou další zastávkou byla egyptská Káhira, kde mi můj ujgurský kontakt řekl, že Ujguři žijící v exilu jsou vyhledáváni a deportováni zpátky do Číny.

Jakmile jsem nastoupil do letadla mířícího do Káhiry, stáhl jsem si do počítače seznam, který mi poslal můj kontakt žijící v Číně: „75 typů chování, které naznačují náboženský extremismus.“ Sdělil mi, že policisté v Sin-ťiangu seznam rozdávají a radí občanům, aby byli obezřetní vůči určitému chování, které by mohlo naznačovat, že se setkali s teroristou. V následujícím výčtu uvádím některé varovné známky:

[Lidé, kteří „u sebe doma skladují velké množství potravin.“

„Ti, kteří kouří a pijí, ale náhle toho nechají.“

„Ti, kteří nakupují nebo skladují předměty jako jednoruční činky… boxovací rukavice, mapy, kompasy, dalekohledy, lana a stany bez zjevného důvodu.“¹

Přistál jsem v Káhiře a odjel taxíkem do malého hotelu kousek od náměstí Tahrir ve středu města. Cestou jsem míjel islámské minarety a prodejce koření, kteří se strkali o místo mezi zpocenými lidmi.

„Našel jsem pár lidí, kteří se s vámi chtějí setkat v Káhiře,“ napsal mi v e-mailu můj ujgurský kontakt z Washingtonu.

Dohodli jsme se, že se setkám s „Asmanem“ a „Osmanem“ v pronajaté studovně v dětském volnočasovém středisku, kde jsem předstíral, že učím děti angličtinu. Byla to bezpečnostní zástěrka, protože oba muže hledala egyptská policie.

Tito muži a jejich rodiny byli už šest měsíců fakticky bez státní příslušnosti a na útěku. Každý týden bydleli v jiném domě. Když Asman poodešel k oknu, aby vyfoukl kouř z cigarety ven, třásly se mu ruce.

„Zaprodali nás!“ vykřikl. „Klanějí se cizí mocnosti! Mysleli jsme, že tady budeme v bezpečí, ale nejsme v bezpečí nikde!“

Všechno to začalo v září 2016, řekl, když Egypt a Čína začaly podepisovat řadu dohod, v nichž Čína nakonec slíbila Egyptu 11,2 miliardy dolarů na financování nového sídla vlády, elektrické železnice, vypuštění satelitu a budování další infrastruktury v projektu Pás a stezka.² Součástí těchto dohod bylo, že si obě země budou vyměňovat informace o „extremistických organizacích“.³

„Znamenalo to, že Čína měla právo žádat od egyptské policie informace o všech emigrantech ze Sin-ťiangu,“ potvrdil Osman.

Třetího července 2017, tedy třináct dní po tom, kdy se představitelé egyptské a čínské tajné služby dohodli na výměně informací, zahájila egyptská policie razie v ubytovnách, restauracích a domech. Odvlekli ujgurské studenty a usedlíky a deportovali je do Číny, přestože byli zákonnými občany Egypta.⁴

„Věděl jsem, že to není dobré,“ řekl Asman. „Hodiny tikaly a oni si šli pro nás.“

V červenci 2017 zatelefonoval do jeho bytu vrátný.

„Vyhlédl jsem z okna a spatřil egyptskou policii… Čekali venku,“ vyprávěl Asman. „Nařídil jsem celé rodině a všem, kdo u nás byli na návštěvě, aby odešli na střechu a byli zticha.“

Policie prohledala jeho pokoj a odešla, ale Asman věděl, že se vrátí.

Osman mi řekl, že má v plánu uprchnout z Egypta. Nebyl si jistý, jestli by to on a jeho rodina zvládli nebo dokonce přežili, kdyby byli přinuceni vrátit se do Číny. Zpravodajská stanice Al-Džazíra v roce 2017 oznámila, že 90 procent ze sedmi až osmi tisíc Ujgurů, kteří žili v Egyptě, se vrátilo do Číny.⁵

„To všechno svědčí o síle Číny,“ řekl Asman sklesle. „Ukazuje to, jak jsou vlády ochotné udělat to, co chce Čína, jakmile jim dá peníze. Je to skutečně děsivé.“

[ ]

Většinu roku 2012 jsem strávil ve Washingtonu,⁶ kde jsem hovořil s více než stovkou ujgurských uprchlíků. Byl mezi nimi i Tahir Hamut, jeden z nejvýraznějších moderních básníků píšících v ujgurštině. Od 90. let působil také jako filmový režisér ve své produkční společnosti a natáčel celovečerní i dokumentární filmy. Jeho nejúspěšnějšími počiny byly videozáznamy ujgurské populární hudby a dokumenty o ujgurské kultuře a historii. Jeho filmy se zaměřovaly na ujgurské tradice, a proto je čínská vláda cenzurovala. V srpnu 2017 se Hamut s manželkou a dvěma dcerami usadil na předměstí Washingtonu.

„Moc nechybělo, a zůstali jsme tam [v Sin-ťiangu],“ řekl. „Kdyby se nám tehdy [v srpnu 2017] nepodařilo odjet, ani nechci pomyslet na to, co by se mohlo stát. Technika má sloužit ku prospěchu lidstva, ale vlády některých zemí chtějí jejím prostřednictvím sledovat, utlačovat a trestat lidi. Je to jedna z největších tragédií naší doby.“

Každý Ujgur, s nímž jsem hovořil v letech 2017 až 2020, měl nejméně dva příbuzné a tři přátele, kteří zmizeli – byli odvlečeni, pravděpodobně do převýchovného tábora. Často nevěděli jistě, co se jejich blízkým stalo, ale asi třetina z nich říkala, že zmizela celá jejich rodina a oni byli jediní, komu se podařilo utéci.

[ ]

V roce 2017 začala Čína v celém Sin-ťiangu budovat síť nejméně 260 koncentračních táborů,⁷ takzvaných vzdělávacích a výcvikových středisek.⁸ Kromě toho také přestavovala školy, tělocvičny i vládní budovy a zřizovala v nich tábory. Vláda tvrdila, že lidé do těchto středisek chodí dobrovolně⁹ a že mohou podle svého uvážení odejít. „Návštěvníci“ v táborech získávali pracovní dovednosti – vyráběli obuv a oděvy a učili se čínsky. Kromě toho navštěvovali kurzy, v nichž se učili, jak nebýt teroristy.¹⁰

Skutečný účel táborů však byl mnohem hrozivější. Tábory fungovaly mimo systém trestního soudnictví: nikdo ze zadržených lidí nebyl obviněn ani odsouzen. To, co se dělo v táborech, bylo nejděsivější ze všech policejních postupů a technických prostředků používaných v Sin-ťiangu. Byla to vrcholná fáze vyhrocené vládní podezíravosti a snahy ovládnout život každého občana. Vládě nestačilo občany jen sledovat. Chtěla proniknout ještě hlouběji: chtěla vyčistit jejich myšlenky, „odstranit z jejich mozku škodlivý virus a obnovit normální myšlení“.¹¹ V projevech vládních představitelů, ve zpravodajství státních médií a v uniklých dokumentech se opakují podobné výrazy vycházející z lékařské mluvy.

„Pozatýkejte všechny, kteří by měli být zatčeni,“ vyjádřil se Čchen Čchüan-kuo, tajemník Komunistické strany Sin-ťiangu, v interních vládních dokumentech. V únoru 2017 přednesl na náměstí v Urumči projev k tisícům policistů a vojáků stojících ve vyrovnaných řadách. Řekl jim, aby se připravili na „drtivou a ničivou ofenzivu“.¹²

Na konci roku 2016 a v roce 2017, v první fázi převýchovných programů, dostali Ujgurové, Kazachové a příslušníci dalších muslimských menšin v Sin-ťiangu příkaz hlásit se na policejních stanicích. K některým z nich vtrhli policisté v noci, přetáhli jim hadr přes hlavu, naložili je do policejního auta a odvezli je do tábora. Desítky bývalých vězňů mi vyprávěly, že jim policie slíbila, že budou zadrženi na deset dní, maximálně na několik týdnů, a budou navštěvovat převýchovné kurzy. Jakmile je absolvují, budou propuštěni.¹³

Všichni mi ale řekli, že byli obviněni z extremistických a teroristických myšlenek a v táborech museli zůstat celé měsíce, jež se často protáhly na roky. Zadržení lidé byli zdánlivě náhodně přesouváni z jednoho tábora do druhého. Nakonec byli propuštěni jen proto, že tábory byly přeplněné. Než směli odejít, museli podepsat prohlášení, že nikomu nebudou vyprávět o tom, co prožili v Sin-ťiangu.¹⁴

V Sin-ťiangu žijí jen dvě procenta z celkového počtu obyvatel Číny, ale pětina ze všech lidí zatčených a uvězněných v Číně v roce 2017 pocházela ze Sin-ťiangu. Ve srovnání s předchozím rokem bylo uvězněno osmkrát více lidí.¹⁵ Někteří straničtí činitelé pochybovali o účinnosti a etice rozsáhlé kampaně. Jeden okresní funkcionář tajně propustil tisíce zadržených a podle uniklých vládních dokumentů byl uvězněn. Čínská vláda zareagovala čistkami a propouštěním funkcionářů, kteří jí stáli v cestě.¹⁶

Vězňů přibývalo a čínská vláda začala budovat nové tábory s ještě přísnějšími bezpečnostními opatřeními a působivější architekturou, k níž patřily strážní věže, mohutné betonové zdi a ocelové vstupní brány, obvykle hlídané policisty s dobře vycvičenými útočnými psy. Tábory byly postaveny během šesti měsíců, naproti tomu vybudovat vězení trvá několik let. V některých táborech byly v provozu továrny, kde museli vězni vyrábět oděvy a boty. Globální dodavatelský řetězec byl zamořen výsledky otrocké práce. Podle vyšetřování společnosti BuzzFeed byla většina táborů určena pro více než deset tisíc lidí.¹⁷

V říjnu 2018 jsem byl zpátky v Istanbulu, abych se znovu zabýval příběhem Ujgurů. V Turecku žily desítky tisíc ujgurských a kazašských uprchlíků z Číny, protože Ujgurové i Kazachové jsou turkické etnické skupiny. Turecký prezident Recep Erdogan je vítal a později se stal jedním z mála muslimských vůdců, který odsoudil chování Číny k Ujgurům.