KALIBR

Cilla a Rolf Börjlindovi

MILOSRDNÝ SAMARITÁN

DEN BARMHÄRTIGE SAMARITEN

Copyright © Cilla and Rolf Börjlind 2021,

by Agreement with Grand Agency.

Translation © Radovan Zítko, 2022

ISBN 978-80-242-8250-3

Za zlými skutky často stojí dobré pohnutky

Utíkala, jak nejrychleji mohla.

Běžela hustým lesem, déšť ji šlehal do obličeje, ostré kamínky jí do krve rozřezávaly chodidla, pevné větve drásaly paže a dlouhé mokré vlasy se jí lepily na ústa.

Ale nejhorší ze všeho byla tma.

Měsíc nepronikal mezi mraky, viděla jen pár metrů před sebe. Přesto musela spěchat dál, klestila si cestu rukama a prodírala se mezi stromy.

Pryč!

Zahoukala sova a odpovědělo jí mládě. To ji nevystrašilo, tohle znala. Utíkala před něčím, co mělo dvě nohy a pistoli. Vrhla rychlý pohled přes rameno. Žádné světlo pronásledující baterky, takže získala náskok. Možná se na její útěk přijde až za svítání, a to už by mohla doběhnout k nějaké zástavbě.

V lepším případě.

Ztěžka oddychovala.

Podepsaly se na ní tři dny, kdy seděla s rukama svázanýma za zády v tmavé komoře, napětí ji vyčerpalo.

Maličko zpomalila.

Půda se v posledních minutách proměnila. Pod nohama jí čvachtalo a ucítila nezaměnitelný pach bažiny. Rukama přejela po něčem, co jí připadalo jako velké trsy kapradí.

Vtom za sebou uslyšela nějaký zvuk, zvuk, který se přibližoval.

Sova to nebyla, tohle se pohybovalo při zemi. Znamená to její konec? Rázem se zastavila, aby z ní nebyl tak snadný terč, zašmátrala rukama. Ucítila vedle sebe kmen stromu, přitiskla se za něj a zadržela dech. Zavřela oči, aby lépe slyšela. V té chvíli lesem pronikl hlasitý štěkot.

Srnec.

Je to jen srnec.

Jako malou ji udivovalo, že tak krásné zvíře může znít tak hrůzostrašně. Vydechla, několik vteřin počkala, pak vystoupila zpoza stromu a pokračovala dál. Nebe se maličko projasnilo, déšť ustal, ale voda na zemi jí dosahovala až k lýtkům. Brodila se bahnem, každý krok ztěžovaly propletené kořeny olší.

Kam už došla?

Snad se dostala dost daleko od té chalupy, pokud neběhala v kruzích, což bylo klidně možné. Neměla nejmenší představu, kde se nachází, ve které části země je. Při cestě autem byla napůl v bezvědomí. Měla pocit, že spíš než dny jelo hodiny, takže zřejmě není v úplné pustině.

Teď se přímo před ní zvedla skalní stěna. Nebyla úplně strmá, ale dost vysoká. Pokud by na ni dokázala vyšplhat, snad by zahlédla světlo nějakého domu v okolí. Rukama na skále pátrala po úchytech. Chytila se větve, podle všeho dost pevné, a vytáhla se, nohama se zapřela o mezeru mezi kameny, prsty zabořila do měkkého rašeliníku, aby našla další chyt, podařilo se jí zvednout výš, pak ještě výš, až se nakonec vyhoupla na vrchol.

Vyčerpaně se posadila, aby popadla dech. Vtom ucítila chlad. Byla jí zima. Na sobě měla jen tenký svetřík a džíny. Třásly se jí ruce. Třela jimi o stehna a snažila se zjistit, kde je. I potmě tu viděla lépe. Proti nebi se rýsovaly vrcholky stromů. Vstala a podívala se po krajině. Kam dohlédla, nebyla žádná světla budov. Jenom tma. Klesla na zem.

Vtom se objevily.

Reflektory auta, které osvítily les a zmizely. Silnice! Dole je silnice! Začala sestupovat ze skály tak rychle, jak se jen odvážila. To auto jí ujede, ale můžou se ukázat další.

A silnice musí někam vést.

Jak nedočkavě spěchala dolů, uklouzla na mechu. Jednu ruku stačila dát pod sebe, ucítila prasknutí. Do lokte jí vystřelovala bolest, ale nedbala na ni. Musí k silnici. Daleko mezi stromy uviděla světla dalšího auta, vyškrábala se na nohy a dala se do běhu.

Po několika minutách dorazila na silnici, zavrávorala a klesla na kolena. Ještě neprojelo, uslyšela blížící se motor.

Stihla jsem to!

Odhrnula si vlasy z obličeje a vstala. Vůz projel zatáčkou a silná dálková světla ji oslepila. Pevně před nimi zavřela oči, několika kroky ustoupila z vozovky a zamávala nezraněnou rukou. Auto zpomalilo a zastavilo kousek od ní s rozsvícenými reflektory. Otevřely se dveře na straně řidiče a do protisvětla vystoupil nějaký člověk.

„Potřebuju pomoc!“ zavolala. „Prosím, pomozte mi!“

V tu chvíli si uvědomila, kdo to je.

Lisa Hedqvistová přecházela ulici Bergsgatan směrem k policejnímu ředitelství. Sundala si roušku, kterou použila v autobuse, a strčila si ji do nepromokavého pláště. Bylo pondělí ráno a město bylo stejně tmavé a šedé jako včera. A stejné jako všechny uplynulé pracovní dny, pokud si pamatovala. Sychravý podzim. Sluníčko viděla jen na instagramové fotce od sestřenice z Nového Zélandu. Tady bylo pošmourné počasí, neveselo a jako třešinka na dortu – pandemie. Přes léto se Švédsko nechalo ukolébat do falešné pohody a teď zase všechna čísla ukazovala špatným směrem.

Žádný div, že kráčela s nakrčenými rameny.

Včera se pokoušela přesvědčit samu sebe, aby se dívala dál než na současnou situaci. Aby vnímala, co přijde, až tohle skončí. Infekce. Tma. Tíha. Až přijde jaro, očkování a světlé letní dny, kontakty mezi lidmi, i ty fyzické.

Těšila se na to, až se bude moct obejmout s kamarádkami, i na erotické zážitky. Od posledního uplynula už dlouhá doba a jí s každým dalším dnem chyběly víc a víc.

Ale její napjatá ramena měla i jiný důvod. Za čtvrt hodiny ji čekalo setkání po Zoomu a jeden účastník, kriminální komisař z Göteborgu s krátkými zuby a řídkými vlasy, Jens Ovik, ji vždycky znervózňoval. Zvykla si, že se na ni muži dívají o něco déle, když ji spatří, jenže tohle bylo něco jiného. Připadalo jí, že tímhle způsobem by ji cizí chlap z monitoru počítače sledovat neměl.

Jako by se do ní vpíjel pohledem.

Sice nemohla vědět, jestli se dívá právě na ni, na obrazovce byli další dva účastníci, ale nedokázala se toho pocitu zbavit.

Doufala, že se dnes nepřidá.

Bohužel se připojil a pohled měl stejně pronikavý. Snažila se soustředit na další dva účastníky, oblastní policejní velitele Západu a Jihu.

„Takže čekáme jen na Rönningovou,“ řekl jeden z nich.

Schůzka se měla týkat kriminality gangů a stále častější střelby ve velkoměstských oblastech. Olivia by se k videokonferenci připojovala z domova.

„Brnknu jí,“ řekla Lisa. „Možná jí v bytě kolísá připojení.“

Vytáhla mobil a zavolala Olivii. Nic. Přespávala u Lukase? Chce se připojit odtamtud? Vytočila číslo Oliviina přítele Lukase, zvedl to hned.

„Ahoj Liso! Jak vám to jde?“

Ta otázka ji překvapila.

„Jak jde co?“ zeptala se.

„Ten váš zásah.“

„Jaký zásah?“

„Dostal jsem v pátek od Olivie zprávu, psala, že ji o víkendu čeká nějaký bezodkladný zásah… Včera jsem jí volal, ale nezvedla mi to.“

„Takže není u tebe?“

„Ne…“

„Dobře, díky.“

Lisa zavěsila, byla zmatená. O víkendu se žádný zásah, kterého se měla účastnit Olivia, nekonal.

Otočila se k monitoru a uviděla, že Jens Ovik se usmívá.

„Budeme muset začít bez Rönningové,“ řekla.

*

Z penzionované kriminální komisařky Mette Olsäterové se stala závislačka.

Už od března, kdy pandemie udeřila plnou silou, celé dny sjížděla obrovské dávky televizních seriálů, aby zaplnila čas. Když se prokousala až k animovanému vyprávění o tuleni, který zpívá v opeře, její muž Mĺrten zakročil a zjednal nápravu. Mette musela slíbit, že se bude dívat jen tři hodiny denně.

Jako malé dítě.

Pandemie se podepsala i na její váze. Dramaticky se zvýšila. Některé dny se cítila jako obživlý sedací pytel, co se skoro nedokáže zvednout z postele.

Ale pak všechno proměnil jeden telefonát. Od MSB, vládní agentury pro nepředvídané události.

Čekalo se, že EU někdy v prosinci schválí vakcínu, a ta se pak bude rozvážet po Evropě. Dodávky z bezpečnostních důvodů proběhnou tajně. Mette se dotázali, zda nemá zájem o funkci koordinátorky policejního dozoru nad transporty. S mezinárodní prací měla mnohaleté zkušenosti, její kontaktní síť pokrývala většinu Evropy a na ten úkol by se skvěle hodila.

Mette tu nabídku přijala, aniž by si vyžádala čas na rozmyšlenou.

Roli koordinátorky přesně potřebovala, aby se zbavila závislosti na seriálech a přestala si připadat jako sedací vak. Od té doby zahajovala každý den svižnou procházkou, aby před začátkem práce nastartovala mozek, a cítila, že má pokaždé o něco lehčí krok. Také přestala nosit teplákovou soupravu, ve které se zabydlela v posledním půlroce.

Právě teď měla konferenci o bezpečnosti dodávek se zástupci Europolu.

Seděla v kuchyni, s monitorem na jídelním stole, což nebylo ideální pracovní místo s ohledem na to, co všechno bylo vidět v pozadí. Nedělalo jí moc velkou radost, že ukazuje svoji zaneřáděnou kuchyni nejvyšším šéfům z několika zemí. Kromě toho se Mĺrten rád producíroval kolem v rozepnutém županu a každou chvíli se mohl dostat do záběru.

Ani to nechtěla ukazovat celé Evropě.

Normálně by se zavřela do afrického pokoje, jak rodina říkala místnosti, kde měli shromážděnou většinu suvenýrů a nálezů z cest do zahraničí. Stál tam dlouhý, široký a velmi pěkný dřevěný stůl, ale u něj teď sedět nemohla. Mĺrten si vzal do hlavy, že postaví velký model plachetnice z poloviny devatenáctého století, Cutty Sark, a všude tam rozložil svoje nádobíčko.

Jeho modelářství vyvolalo i menší konflikt, ale vzhledem k tomu, v jaké žili izolaci, Mette uznala, že musí svoji nucenou samotu nějak ventilovat. Právě on nejvíc trpěl tím, že se nemůže setkávat se všemi dětmi a vnoučaty, a pokoušela se o něj skutečná deprese, když na internetu uviděl ten inzerát: „Postavte si vlastní klipr!“

Takže se pustil do práce a hned měl podstatně lepší náladu.

Mette seděla v kuchyni s monitorem natočeným k nejméně odpudivému koutu.

„Shodneme se, že o dodávky se postará hlavně Frigicargo,“ řekla a zaregistrovala, že muži na obrazovce, byli to převážně muži, přikývli.

„Zní to logicky, protože to jsou evropští specialisté na dodávky s regulovanou teplotou,“ odpověděl belgický reprezentant.

„Jak jsou na tom z bezpečnostního hlediska?“

„Určitě lépe než alternativy z Polska nebo z Rakouska.“

„Dobře,“ řekla Mette. „Můžete je kontaktovat?“

„Ano.“

Vtom jí zazvonil mobil. Viděla, že volá Lisa Hedqvistová, na okamžik zaváhala, ale hovor přijala.

„Ahoj Liso! Můžu ti brnknout později? Mám teď schůzi.“

„Samozřejmě. Jenom se chci zeptat, jestli nevíš, kde je Olivia.“

„Vůbec netuším,“ odpověděla Mette. „Ozvu se.“

Mette zavěsila, omluvila se účastníkům internetové konference a pokračovala v diskuzi o transportech vakcín.

*

„Chytils něco?“ zavolala Luna Johanssonová z malé červeně natřené verandy na Toma Stiltona. Seděl v pramici v zátoce před svým domem na Rödlöze a právě vytahoval síť. Předešlého dne ji nastražil a těšil se na slušný úlovek. Vítr z otevřeného moře se mu opíral do hnědé bundy, ale jemu to nevadilo. Byl tam, kde být chtěl, kde to měl nejradši, daleko na okraji stockholmských ostrůvků. Jediný kontakt s okolním světem mu poskytoval kolísavý mobilní signál na kopci za domem.

Jeho partnerka Luna tak nadšená nebyla, ale uznávala, že Rödlöga je na přečkání karantény dobré místo. Izolovanější už být asi nemohli. A tak se podřídila.

Prozatím.

Až přijde čas, chtěla se vrátit k Tomově nevlastní sestře Aditi do Thajska a zkusit tam znovu nalákat i jeho.

Měla na sobě modré montérky, oblečení, ve kterém nacházela stále větší zalíbení, připomínalo jí totiž uplynulé období, kdy se lopotila s rekonstrukcí svého starého člunu Sary la Kali. Kotvil u přístavní hráze stockholmského ostrova Lĺngholmen, kam ho Luna před dávnými časy přivezla s otcem z Francie. Od té doby sloužil Luně – a v posledních letech také Tomovi – jako bydliště.

Ale právě teď byla aktuální Rödlöga.

Stilton vytáhl poslední metr sítě a mohl konstatovat, že něco málo se chytilo. Spousty sliznatých malých vranek a tři okouni, z nichž jeden se dá určitě osmažit.

„Moc toho není!“ zakřičel zpátky.

Luně došlo, že dnes budou mít nejspíš zase jídlo z konzervy. Z poslední návštěvy Köpmanholmenu si přivezli dost proviantu a měli by ještě pár týdnů zvládnout.

Bude to jednotvárné, ale dá se to vydržet.

Stilton uvázal loďku k molu a zvedl síť. Večer ji nastraží ze severní strany, možná toho nachytá víc. Anebo taky ne. Nebylo to pro něj to nejdůležitější. Se sítí na klíně se posadil na úzkou dřevěnou lavici a začal vyprošťovat kluzké vranky. Luna za ním přišla na molo.

„Vypadá to, že se ti snažila dovolat Lisa.“

Ukazovala mu jeho mobil. Tu a tam, za příznivého počasí, se jim někdo dovolal nebo poslal esemesku. Stilton si osušil oslizlé ruce o lavici, vzal si mobil a vstal.

„Vylezu na kopec, mohla by ses postarat o ty okouny? Jeden přijde na pánev.“

Luna se zadívala na tři okounky a snažila se přijít na to, o kterém z nich mluvil, neviděla mezi nimi skoro žádný rozdíl.

Na kopci trvalo několik minut, než našel signál, ale nakonec se to podařilo a Lise zavolal.

„Ahoj, tady Tom. Telefonovala jsi.“

„Ano, ahoj! Jak se tam v té pustině máte?“

„Máme se skvěle, není možný si udržovat větší odstup než tady. Co ty?“

„No, celkem fajn, ale snažím se dovolat Olivii, neslyšel jsi o ní během víkendu?“

„Ne. Tady člověk s nikým do kontaktu moc nepřijde… S Lukasem už jsi mluvila?“

„Ano, i s Mette a Mariou. Nikdo o ní od pátku neslyšel.“

„Aha… No, kdyby zavolala, poprosím ji, ať se ti ozve.“

„Fajn. Pozdravuj Lunu!“

Stilton zavěsil. Moc se mu nelíbilo, co se dozvěděl. V souvislosti s Olivií ho často šimralo v žaludku. V posledních letech se jí přihodila řada nepříjemností, měla schopnost dostávat se do situací, do kterých by se člověk dostávat neměl.

No, určitě se to nějak normálně vysvětlí, pomyslel si.

Lisa byla opačného názoru.

Přistoupila ke kolegovi Bossemu Thyrénovi, jenž pospával u svého psacího stolu. V noci se spolu se dvěma policisty z protidrogového zapojil do zásahu v Handenu, sebrali dealera s několika sáčky metamfetaminu. Do postele se dostal až před pátou ráno.

Takže měl plné právo pospávat.

„Něco mi na tom nehraje,“ řekla Lisa a posadila se na židli kousek od stolu.

Vysvětlila Bossemu situaci a on souhlasil. Olivia nemívala ve zvyku zůstávat tak dlouho nedostupná.

„Třeba je nemocná?“ nadhodil.

„V tom případě by nám dala vědět, ne? Kromě toho by to věděl i Lukas.“

„Možná si našla někoho jiného.“

„Nech toho,“ usadila ho Lisa.

Podívali se jeden na druhého. Bosse mezitím podstatně ožil.

„Asi bys měla zajet k ní domů,“ řekl.

Přikývla a znovu zavolala Lukasovi.

„Ahoj Lukasi. Nemáš klíč od Oliviina bytu?“

„Ne, ale má náhradní klíč u sousedky o patro níž. Znám ji.“

Lukas upíral oči na ovládání před sebou. Stál s Lisou u vchodu k Oliviinu bytu v ulici Högalidsgatan a snažil se namačkat kód. Měl na ruce skvrny od barvy a byl podrážděný.

„No, já ho znám, ale občas si pletu čísla a oni kód občas mění…“

Zkusil to znovu, ale ve dveřích necvaklo.

„Někdo sem jde,“ řekla Lisa.

Uvnitř ve vchodu se zastavil nějaký starší pán, protože uviděl dvojici venku. Lukas posunkem naznačil, aby otevřel. Muž zaváhal a naklonil se ke dveřím.

„Bydlíte tu?“ zeptal se přes sklo zvýšeným hlasem.

„Bydlí tu moje přítelkyně Olivia Rönningová,“ řekl Lukas. „Nemohl byste nás pustit dovnitř?“

„Jak mám vědět, že je to vaše přítelkyně?“

Lisa viděla, že Lukas už vyjednávání s tím člověkem zřejmě příliš nevylepší, a tak jednoduše vytáhla policejní legitimaci a podržela ji u skla.

„Jsem od policie. Prosím, otevřete.“

Muž strčil ruku do vnitřní kapsy, vytáhl brýle na čtení a nasadil si je. Přes sklo si pečlivě prohlížel Lisin průkaz. Teď to začalo pomalu vytáčet i Lisu.

„Snad tedy můžete dovnitř,“ řekl nakonec a otevřel vchodové dveře. „Abyste věděli, pobíhají tu nejrůznější individua, takže samozřejmě nemůžu pustit dál každého, kdo prostě přijde a…“

Lukas a Lisa vyšli po schodech nahoru ještě předtím, než svou tirádu dokončil.

Sousedka o patro níž naštěstí otevřela. Byla to starší, milá dáma, která se rozzářila, když Lukase uviděla.

„Dobrý den,“ pozdravil ji. „Potřebujeme se dostat do Oliviina bytu, vy máte náhradní klíč, že ano?“

„Mám, mám, momentíček.“

Vrátila se a podala mu ho.

„Stalo se jí něco?“ zeptala se.

„Ne,“ řekl Lukas. „Kdy jste ji viděla naposledy?“

„Už je to dlouho, v těchhle časech moc nevycházím.“

„Dobře. Klíč vám za chvíli přineseme zpátky.“

Oliviin byt byl prázdný. Konstatovali to skoro okamžitě, prošli obývák, kuchyni a viděli neustlanou postel v ložnici. Za dveřmi neležela žádná pošta.

Lukas se posadil na gauč a vytáhl mobil.

„Tohle je poslední, co mi napsala.“

Podržel telefon se zprávou od Olivie Lise před očima. Viděla, že přišla těsně po páté v pátek odpoledne. Od té doby Olivia nikoho nekontaktovala, pokud Lisa věděla. Opřela se o knihovničku a přeměřila si Lukase. Vypadal dost klidně. Sama si nervózně přejížděla nehty po ruce.

„Tak co uděláme teď?“ zeptala se, spíš sama sebe než Lukase.

„Asi počkáme, dokud se neozve.“

„Nezdá se, že by ti to dělalo starosti.“

„Už jsem si zvykl.“

Vstal a vyrazil ke dveřím. Lisa se za ním dívala. Pak zavolala Bossemu a poprosila ho, aby se pokusil vypátrat Oliviin mobil.

„Myslela jsem, že jsme kamarádky.“

Hlas za mnou je tvrdý a chladný, takový není vždycky. Občas v něm zaznívá empatie.

„Taky že jsme,“ odpovím.

„Kamarádky od sebe neutíkají.“

Kamarádky si taky nevyhrožují pistolí, mám na jazyku, ale na provokace není vhodná doba. Stojím u otevřených dvířek v podlaze, která vedou dolů do sklepa. Ona je těsně za mnou. Mám ruce svázané za zády, navíc mi tam drží pistoli, nemám moc na vybranou. Nesmím ji hladit proti srsti, musím získat zpátky tu špetku důvěry, kterou jsem si vybudovala před pokusem o útěk.

„Promiň,“ řeknu. „Byla to hloupost. Zpanikařila jsem. Nevím, na co jsem myslela.“

„Na sebe. Myslíš jenom na sebe. Ubližuješ ostatním a všechno kazíš. Padej dolů!“

Shlédnu do sklepa. Takže teď budu zavřená tam. Předtím mě zamkla v kumbálu nahoře v domě. Dostanu to za trest. Samozřejmě. Tentokrát bude podstatně těžší najít cestu ven.

Opatrně se pustím dolů. Staré dřevěné schody jsou sešlapané a ztrouchnivělé, beru je po jednom, abych neškobrtla, obtížně udržuju rovnováhu. Když mám před sebou ještě dva, silně mě strčí do zad a já upadnu po hlavě přímo dolů do tmy. Snažím se, aby pád měl co nejmenší následky, ale přistanu na zraněné ruce. Bolest vystřelí až do hlavy a já vykřiknu. Dvířka nahoře se zavřou, slyším, jak je pevně zamyká.

Jsem tu zavřená.

Sama někde v černočerném sklepě.

Podlaha, na kterou jsem dopadla, je vlhká a studená. Udusaná hlína. Vzduch páchne zatuchlinou a plísní. Podaří se mi vstát, strop je nízko, a když si stoupnu na špičky, cítím, že se vlasy dotýkám trámů nad hlavou. Z praskliny ve dvířkách sem proniká slabý proužek světla. Pomalu se začnu pohybovat tmou dopředu, pokusím se udělat si představu, v jakém jsem prostoru. Není velký, ze stěn vyčnívají chladné kameny.

Nohama narazím na nějaký předmět na podlaze, otočím se a ohmatám ho rukama. Nejspíš špalek na sekání dříví, zřejmě jsem zamčená ve staré kůlně. Posadím se na něj, abych nemusela sedět na hliněné podlaze, kde by mi byla zima. Vtom se mě zmocní únava, z vyčerpání mám křeče po celém těle, nohy se mi třesou a ruka bolí. Jsem úplně hotová. Navíc se mi hlady svírá žaludek. Hlava mi klesne na prsa a cítím, že se mi chlad a vlhkost zažírají pod kůži. Všechno, co se stalo, si začíná vybírat svou daň.

Uvěznění, útěk a teď znovu zpátky pod zámek.

Naprosté rozčarování.

Málem se mi to povedlo, ale byla jsem moc dychtivá. Už zase. Teď jsem v podstatně horší situaci. Jsem zamčená ve sklepě nějaké chalupy kdesi ve Švédsku a nikdo neví, kde jsem.

Kromě ní a ona má pistoli.

Umřu tady? Vyhrknou mi slzy, i když se je snažím zadržet. Musím si zachovat chladnou hlavu. Pláč mi nepomůže. Ani panikaření. Musím se do toho klidně a metodicky pustit znovu. Mít trpělivost. Zachránit mě může jenom vztah s únoskyní.

A my si před mým neúspěšným pokusem o útěk nějaký vztah vytvořily. Myslela si, že jsme kamarádky.

Musíme se skamarádit znovu.

Trhnu sebou, protože ve tmě uslyším nějaký zvuk. Zvednu hlavu a zadívám se tím směrem. Zdá se, že se ozývá od schodů. Odsouvání zástrčky na dvířkách. Když se otevřou, světlo zalije schodiště. Vstanu ze špalku a pohlédnu tam. Možná mi odpustila. Možná budu moct nahoru do tepla a do toho kamrlíku. Udělám několik kroků dopředu. V protisvětle vidím, že se dvířky prodírá něco velkého, poskakuje to po schodech a dopadá na podlahu. Ještě než se znovu zavřou, zaregistruju, co to je. Stará molitanová matrace.

Pak se opět rozhostí tma.

„Dobrou noc!“ uslyším zpoza dvířek.

Signál z Oliviina mobilu se podařilo vystopovat na okraji Högalidského parku, konkrétněji u stanoviště na sběr tříděného odpadu v ulici Borgargatan. Telefon našli v zeleném kontejneru na barevné sklo. Z nedaleké bezpečnostní kamery se nedalo získat žádné vodítko k tomu, kdo ho tam vyhodil.

Lisa seděla u pracovního stolu a prohlížela si fotografii mobilu. Telefon právě zkoumali technici, snad na něm najdou jiné než Oliviiny otisky.

Pokud ho nevyhodila sama Olivia.

Lisa si to nemyslela. Teď už byla celkem přesvědčená, že se Olivii něco stalo, něco, co si nepřála.

„Taky se ale mohla někam vytratit dobrovolně,“ řekl Bosse, stojící u stěny.

„Proč by se jako vytrácela? A proč by se zbavovala mobilu?“

„A co ta zpráva? Kterou dostal Lukas?“

„Buď ji někdo donutil tu zprávu napsat, nebo ji z jejího telefonu sám odeslal. Žádného zásahu se neúčastnila.“

„Kdy mu přišla?“

„V pátek odpoledne.“

„Před třemi dny.“

„Ano.“

Věděli, co to znamená. Pokud je Olivia pryč nedobrovolně, ztratili už spoustu času.

„Kde začneme?“ zeptal se Bosse.

„Všude.“

Mette seděla na zahradě, zabalená do teplé deky, a užívala si klid.

Na hlavě měla červenou pletenou čepici, z náhlého popudu si ji koupila přes internet. Bohužel si nezkontrolovala, odkud čepici pošlou, tedy z Číny, což vedlo k tomu, že ji doručili šest týdnů po objednání. Teď konečně přišla a Mette si ji nasadila, byla jí trochu velká a neměla úplně tutéž barvu jako v inzerátu, ale hřála. Mette zavřela oči.

Vtom zavolala Lisa. A je po odpočinku, pomyslela si Mette a přijala hovor: „Ahoj Liso, promiň, že jsem ti nezavolala zpátky, vypadlo mi to. Dovolala ses Olivii?“

„Ne.“

Mette se lehce napřímila. Když ji Lisa informovala o situaci, o zprávě, nalezeném mobilu a prázdném bytě, stáhla ze sebe deku a začala Lisu zasypávat otázkami.

„Vyhrožuje jí někdo?“ zeptala se.

„Ne.“

„Není zapojená do nějakého případu? Nepropustili teď někoho z vězení?“

„O ničem z toho nevíme.“

„Vyhlásili jste po ní pátrání?“

„Samozřejmě,“ odpověděla Lisa.

„Prošli jste její počítač?“

„Děláme na tom.“

„Její výpisy volání?“

„Jsou na cestě.“

„Obcházení sousedů u ní v domě?“

„Právě probíhá.“

Mette si odškrtala všechny položky ze seznamu a měla dojem, že Lisa si telefonátem spíš chtěla ulevit. Proto nedala najevo svoji vlastní vzrůstající nervozitu.

„Jakmile bude něco nového, zavolej,“ řekla.

„Spolehni se.“

„Mluvila jsi s Tomem? Nemohla vyrazit za ním?“

„Ne, volala jsem mu v pondělí. Nevěděl, kde je. Ještě jsem s ním mluvila dneska a řekla mu, co se stalo.“

„Co na to říkal?“

„Nevím, hovor se přerušil, má tam špatný signál, ale tipla bych si, že mu to dělá starosti.“

„To jistě.“

Rozloučily se a Mette se znovu zabalila do deky. Starosti? Zavrtěla hlavou, protože si uvědomila, že telefonát od Lisy bude znamenat náhlý konec Tomovy karantény na Rödlöze.

„Stalo se něco?“

Mĺrten právě vyšel z domu v silné prošívané bundě a s tácem v rukou. Uvařil kávu a v troubě ohřál několik vlastnoručně upečených skořicových šneků. Mohl je dát do mikrovlnky, ale protože v těchto dnech měl téměř nekonečně mnoho času, vybral si troubu. Kuchyni to navíc příjemně provonělo.

„Olivia se pohřešuje,“ řekla Mette a natáhla se po šnekovi, ještě než tác dosedl na stůl.

„Co to znamená? Jak se pohřešuje? Odkdy?“

Mĺrten se posadil k ženě a oběma nalil kávu. Mette zvažovala, nakolik ho do situace zasvětit. Uvědomovala si, že sdílené obavy jsou dvojnásobné obavy. Navíc má sklony utápět se ve spekulacích, které zpravidla ony obavy nezmenšují, ale naopak.

A tak řekla: „Moc toho nevím, Lisa a Bosse se ji právě snaží kontaktovat. To je ale dobrý šnek!“

Mohla si to hrané nadšení nechat. Mĺrten znal svou ženu lépe, než si občas přála.

„Unesl ji někdo?“ zhrozil se. „Nebo je za tím nějaký rozjetý psychopat? Teroristi?“

A už nebylo cesty zpět.

*

Lisa se chtěla projít, dostat se ven z policejního ředitelství, a Bosse se přidal. Scházeli po Polhemsgatan k Severnímu Mälarstrandu, nejprve mlčky. Od zátoky Riddarfjärden se zvedal vítr a Bosse si zapnul bundu až ke krku. Lisa kráčela rychle, Bosse musel popoběhnout, aby jí stačil, šla rovnou za nosem a ani se kvůli viru příliš nevyhýbala chodcům mířícím proti ní. Dole u Hantverkargatan vstoupila přímo do vozovky.

„Liso! Máme červenou!“

Velký autobus ji minul jen s půlmetrovým odstupem. Bosse ji dohnal na druhé straně ulice a vzal ji jemně za ruku.

„Půjdeme k vodě,“ řekla s pohledem upřeným na chodník pod sebou.

Bosse si dokázal snadno představit, co se v Lise odehrává. Když Mette přibrala Olivii do týmu, mezi dvěma mladými ženami to skřípalo, chovaly se k sobě jako konkurentky, ale krátce nato se spřátelily dokonce i mimo práci. Teď Olivia zmizela, možná ji někdo unesl. Třeba jí hrozí ještě něco horšího, ale ani jeden z nich si nechtěl připustit nic zlého.

Zastavili se u nábřeží a on si všiml, že Lisa je ponořená do sebe. Vyčkával, díval se přes modročernou vodu. O kousek dál kroužilo několik bílých labutí, od Západního mostu byla slyšet houkající sanitka, v nábřežním parku se osamělý páníček pokoušel sesbírat rozptýlené výkaly po ňafajícím trpasličím pudlovi.

Bosse znovu pohlédl na Lisu.

„Myslíš na Olivii?“

„Ne, na Lukase.“

„Proč zrovna na něj?“

„U Olivie doma mi připadal nezvykle klidný, skoro jako by mu na ní nezáleželo. Tak to snad sice není, ale byl… nevím.“

„Myslíš, že se mezi ním a Olivií něco mohlo stát?“

„Nemám ponětí, jenže Lukas má tu svoji anamnézu, v určitých situacích se u něj může projevit jiná osobnost, třeba se spolu pohádali a…“

Lisa se odmlčela.

„Řekla jsi mu to?“ zeptal se jí Bosse. „Že ji možná někdo unesl?“

„Ne, ještě ne.“

„Tak mu to řekni. Možná to s ním něco udělá.“

Během procházky zpátky na policejní ředitelství pak zavolala Lukasovi. Nebyl to úplně příjemný rozhovor.

Na začátku Lukas prakticky mlčel, v té části, kdy mu Lisa vykládala o nalezeném mobilu a podezření, že Olivii možná někdo proti její vůli odvezl. To, že by se jí mohlo stát něco mnohem horšího, si nechala pro sebe.

Druhá část telefonátu, když se Lisa co možná nejdiplomatičtěji začala ptát na Lukasovu a Oliviinu situaci, jak to spolu právě teď mají, se okamžitě obrátila proti ní.

„Proč to chceš vědět?“

Lukas se ihned naježil.

„Jen se ptám, nevypadalo to, že by sis u ní doma dělal moc velké starosti.“

„A co ty o tom víš? Umíš číst myšlenky?“

„Ne, jenom jsem měla takový pocit. Bojíš se o ni?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Nedovoluju si to.“

Na několik vteřin se rozhostilo ticho a pak se ozval: „Poslechni, Liso, když Olivia loni zmizela při té havárii vrtulníku, strašně jsem se o ni bál a myslel jsem, že je po smrti… takovou úzkost už zažívat nechci… to bych teď nezvládl.“

Lisa si vzpomněla, jak se tehdy cítil, a měla pro to určité pochopení.

„Promiň, prosím tě, Lukasi, nechtěla jsem…“

Skočil jí do řeči.

„Sara Erikssonová.“

„Sara Erikssonová?“ zopakovala.

„Víš, kdo to je. Ta, co mě pronásledovala.“

„Ano?“

„Olivii nenávidí. Myslím, že by ses spíš než na mě měla soustředit na ni.“

Lisa si během pár vteřin uvědomila, že by mohl mít pravdu. Od Olivie o podivínce Saře věděla, byla po krátké známosti Lukasem posedlá a terorizovala ho telefonáty a esemeskami. Zašlo to tak daleko, že mu u něj v kuchyni vyhrožovala nožem. A to vedlo k jejímu nahlášení na policii a soudnímu zákazu přiblížení.

Proč si na ni nevzpomněla dřív?

„Máš na Saru číslo?“ zeptala se.

„Ano.“

Lisa dorazila k policejnímu ředitelství a rozhovor s Lukasem ukončila. Bosse jí podržel dveře.

„Tak co, jak to šlo?“

„Sara Erikssonová.“

„Kdo to je?“

Lisa vytočila Sařino číslo už na schodech ke kanceláři. Dovolala se do hlasové schránky. Když vešla s Bossem do místnosti, stálo tam několik policistů s čerstvými informacemi o různých opatřeních, která byla přijata.

Žádné z nich zatím Oliviino zmizení neobjasnilo.

„Bude chvíli trvat, než získáme její výpisy volání, víte, jací jsou operátoři.“

„Ano,“ přisvědčila Lisa. „A co výpovědi sousedů?“

„Mluvili jsme s jedním fakt nepříjemným starším chlápkem, který v pátek viděl u vchodu mladší ženu, neznala kód ke dveřím a chtěla dovnitř.“

Lisa tušila, o kterého staršího muže šlo.

„Pustil ji?“

„Ne… ale mohl ji tam pustit někdo jiný.“

„Popsal ji nějak?“

„Tvrdil, že vypadala jako všichni ostatní, co se potloukají po ulicích, nevybavil si detaily… tedy kromě toho, že snad měla červený baret.“

„Dobře, díky. Chci vypátrat mobil jisté Sary Erikssonové. Tady je číslo. Je to urgentní.“

Pak zavolala státnímu zástupci a požádala o povolení k domovní prohlídce u Sary Erikssonové. Adresu dostala od Lukase, byla to bytovka v Ĺrstě. Povolení nezískala. Státní zástupce se nedomníval, že by bylo v tomhle stadiu dostatečně opodstatněné. Když zavěsila, všimla si, jak se na ni dívá Bosse.

„Co se děje?“ zeptala se.

„Není to trochu přehnané? Domovní prohlídka? Vždyť ani nevíme, jestli je…“

„Jedeš se mnou?“

Zhluboka se nadechnu a cítím, že mi plíce plní zatuchlý, vlhký vzduch. Na chvíli se mi podařilo usnout, teď jsem prochladlá a ztuhlá. Pokusím se pohnout prsty za zády, páska mi rozdírá zápěstí. Na matraci se pomalu zvednu do sedu, ruka mě pořád bolí, zády se opatrně opřu o studenou stěnu. Nevím, kolik je hodin, ale slyším, že se pohybuje v místnosti nade mnou. Svým způsobem mě to uklidňuje. V každém případě neodjela a nenechala mě vlastnímu osudu.

Najednou se otevřou dvířka ve stropě a do sklepa vnikne světlo. Zamrkám a musím přimhouřit oči. V protisvětle vidím, že schází po schůdcích s něčím v ruce.

„Nesu jídlo!“

Její hlas zní vesele, radostně. Jako maminka, která přináší šťávu a skořicové šneky. Ale já s ní strávila dost času, abych věděla, že obrat může přijít znenadání. Pokud má dobrou náladu, je nejlepší ji v ní podporovat a snažit se, aby trvala dál.

„No výborně, jsem úplně vyhladovělá!“

Pokouším se o stejně veselý tón. Kdybych neměla ruce svázané za zády, možná bych potěšeně zatleskala. Vtom mi zasvítí baterkou přímo do tváře. Silná záře mě oslepí a musím zavřít víčka.

„A špinavá,“ zasměje se. „Moment, napravím to.“

Posadí se na bobek vedle matrace a podívá se na mě. Má přátelské oči. Položí baterku na podlahu, z náprsní kapsy u košile vytáhne papírovou utěrku, plivne na ni a začne mi tvrdě a nevybíravě otírat obličej. Pak znovu vezme baterku, prohlédne mě a spokojená se svou prací mi věnuje oslnivý úsměv.

„Tak, a je to. O moc lepší!“

Zkusím jí úsměv opětovat, dokázat, že jsem ochotná spolupracovat, nechci dát najevo, jak poníženě se cítím. To jí nechci dopřát. Bohužel se mi to příliš nepovede. Výraz jejích očí se náhle změní, přimhouří se a zčernají, ten pohled znám. Je nespokojený, nenávistný, nepředvídatelný. Nikdy nevím, co jsem řekla nebo udělala špatně.

Sáhne rukou k podlaze a nabere trochu hlíny, já se pokouším uhnout hlavou. Marně. Vezme mě za vlasy a znovu mi ušpiní obličej, tváře, čelo, okolí úst. Můžu leda tak zavřít oči.

„Zapomínám,“ řekne. „Musíš být špinavá a hnusná, aby bylo vidět, kdo opravdu jsi.“

Pak se znovu zasměje a posune ke mně talíř s jídlem.

„Na.“

To, co leží na talíři, vypadá jako ravioly z konzervy, stojí v nich lžíce. Když mě držela v kumbálu, rozvazovala mi ruce, abych se mohla najíst. Teď vůbec nenaznačuje, že by to udělala.

„Ale jak to budu moct sníst?“ zeptám se.

„Jak to budu moct sníst?“ napodobí mě. „Mluvíš jako malá holka. Jsi malá holka? Mám ti pomoct? To bys chtěla?“

Udělám tu hloupost, že neodpovím. Nakloní se ke mně, k uchu, a zaječí: „To bys chtěla?“

Mám pocit, že mi praskne bubínek.

„Ano,“ dostanu ze sebe.

„Ano?“

„Ano, prosím!“

„Hodná. Tak jez.“

Nabere lžíci raviol a já otevřu ústa. Jídlo potřebuju. Potřebuju energii, abych mohla dál fungovat. Odmítání potravy není žádná alternativa. Vrazí mi lžíci do úst, mám pocit, že se udusím. Půlku toho jídla vykašlu. Ona se hystericky rozesměje. Cítím, že mi omáčka stéká po bradě, jsem naprosto ponížená.

„Skvělé!“ řekne. „Už nám to spolu zase jde výborně. Že ano?“

Znovu zvedne lžíci a rozmázne mi po levé tváři trochu omáčky, užívá si převahu. Když se mi podívá do očí, sklopím pohled.

„Ale, ale, proč věšet hlavu? Jenom si z tebe maličko střílím. Tumáš, slibuju, že už to neudělám.“

Podá mi další lžíci jídla. Znovu mluví ohleduplným tónem, nehraje to, už jsem se to naučila rozeznávat. A tak opět otevřu ústa a doufám v nejlepší. Dostanu sousto a nic se nepřihodí. Když polknu, otře mi hranou lžíce ústa.

„Takhle to dělala moje máma, když jsem byla malá,“ řekne. „Dělala to i ta tvoje?“

„Ano,“ odpovím.

Nepamatuju si ale, že by se to někdy stalo. Tak se to dělá jen s miminky, ne? Sahá jí paměť tak daleko?

„Maminky to asi tak dělají,“ pokračuje. „Chutná ti to?“

„Ano, moc mi to chutná.“

„Já ravioly miluju. Máma mně a bráchovi vždycky ohřívala takovéhle ravioly v konzervě, když jsme tu byli.“

Pak se znovu zasměje.

„No, samozřejmě že ne pokaždé, dostávali jsme i jiné jídlo.“

Fajn, pomyslím si. Takže tohle je místo, kam jezdívala od dětství. A má bratra. To jsou nové informace. Možná se dozvím ještě něco.

„Jezdili jste sem často, když jsi byla malá?“ zeptám se opatrně.

„Ano, každé léto, dokud…“

Uprostřed věty se odmlčí.

„Dokud co?“

„Dokud to štěstí nepohltily plameny.“

Stočí pohled k zemi, ale smutek v jejích očích mi neujde. Je člověkem, kterému se v nich nálada odráží neustále. Dokážu tak poznat, co si myslí, problém ale spočívá v tom, že se to tak rychle mění.

„Co se stalo?“

Znovu zvedne zrak, pohled má teď vzdálenější a neodpovídá mi na otázku.

„Slyšíš to šumění?“ zeptá se místo toho.

„Ano.“

„To jsou vodovodní trubky. Sedávali jsme tady dole s bráchou, když se máma a táta opíjeli. Hrávali jsme si, že jsme ve srubu v lese, svítili jsme si svíčkami a poslouchali šumění, brácha říkal, že to je zpěv smutných dětí. Objímali jsme se a přidávali se.“

„Zpívali jste s těmi smutnými dětmi?“

„Ano.“

Ta představa je poněkud srdceryvná, dvě malé děti v těsném objetí zpívají k šumění vodovodního potrubí.

„A já byla nejsmutnější z nich,“ řekne. „On mi utíral slzy a konejšil mě.“

„Tvůj bratr?“

„Ano.“

„Je starší než ty?“

„Ano,“ odpoví.

„Jezdí sem někdy?“

„Ne, už ne. Proč se ptáš?“

V očích se jí znovu objeví podezření. Tlačit na ni byla chyba. Není hloupá.

„Byl to můj bratr a pak jím přestal být. Nemohl mě zachránit a ani tebe nezachrání, abys věděla.“

Rychle vstane. Už zase jsem byla moc horlivá.

„Promiň, jen mě to zajímalo. Já žádné sourozence nemám. Vždycky jsem chtěla staršího bráchu, nebo aspoň sestru. Když jsem byla malá, byla jsem ve srubu v lese vždycky sama, když tedy nepočítám kamarády, ale to není úplně totéž.“

Blábolím dál. Panebože, to jsou nesmysly. Celou dobu se na mě dívá, celkem odměřeně, sleduje žížalu, která se kroutí na háčku. Žížalu, kterou jsem já sama. Nakonec se slyším, jak říkám: „Snad tvůj brácha neumřel?“

„Pro mě ano.“

Zmlkne, podívá se na mě, právě teď se mi výraz jejích očí těžko odhaduje.

„Chceš ještě?“

Ukáže chodidlem na talíř.

„Ano, prosím.“

Skloní se a dá mi ještě jednu lžíci.

„Je rád, že jsem tě sem vzala, víš? On to tak chtěl.“

Teď nechápu. Její bratr? Proč by chtěl, aby mě sem brala?

„Nechce tě zpátky,“ pokračuje. „Rozumíš?“

Nezní to jako výhrůžka, spíš jako vysvětlení.

A mně dojde, že teď nemluví o bratrovi. Mluví o mém příteli.

„Rozumím,“ řeknu.

Natáhne ruku s další lžící a já nastavím otevřená ústa.

„On a já jsme z jiného světa,“ řekne. „Jsme vyvolení. Chápeš?“

„Ano,“ zalžu.

„Dobře.“

Oči se jí rozzáří a pak jejich výraz znovu zvážní.

„On a já víme, co se stane dítěti, když mu někdo spálí duši. Zčerná a vyprázdní se. Zůstanou jen saze.

Ty ze sebe nikdy nedostane, ať se myje sebevíc. Napadlo tě to někdy?“

Přikývnu a dostanu ještě jednu lžíci raviol.

„On to ví taky. Má taky černou duši a kvůli ní občas zmizí. Proto patříme k sobě. Já a on. S tebou je ztracený. Není to jeho chyba, ale tvoje. Rozumíš?“

„Ano.“

Ravioly jsou téměř snědené a ona položí lžíci na talíř.

„Maluje jenom mě. V jeho obrazech se zrcadlí moje duše. Je jediný, kdo pochopil, a proto je můj. Ne tvůj. Ty nejsi z jiného světa a nikdy nebudeš.“

Umlkne. Nevím, co bych odpověděla, vidím, že se ztrácí ve vlastních myšlenkách. Podívám se nahoru ke schůdkům a uvažuju, jak by se dalo utéct. Mohla bych risknout, že ji skopnu na zem, nohy mi nesvázala, ale stihla bych vyběhnout po schodech a zavřít dvířka? S rukama svázanýma za zády?

Ne.

„Když jsem byla malá, táta mi říkával smíšku,“ ozve se po chvilce. „Protože jsem vždycky měla dobrou náladu.“

„Vážně?“

„Dokud jsem měla tátu, měla jsem i dobrou náladu.“

„A potom?“

„Potom jsem přešla na druhou stranu.“

Dívám se na ni, když zvedá talíř ze země. Jsem před ní stejně rozpolcená, jako je ona přede mnou. Je na ní něco tak křehkého, že bych nejradši udělala totéž, co jsem v dětství dělala s ptáčaty, která vypadla z hnízda. Uložila ji do vaty a říkala, že všechno bude v pořádku.

„Poslyš… myslím, že všechno bude…“

Vtom mě kopne přímo do hrudi, svalím se nazad a praštím se hlavou o podlahu. A nadávám si. Měla jsem být připravená. Vždyť vím, že je všehoschopná.

„A těm, kdo mi ubližujou, ubližuju i já,“ pronese.

Vystoupá po schůdcích, přibouchne dvířka a zasune zástrčku.

Sařin byt byl v druhém patře omšelého domu z padesátých let stojícího v ulici Lĺnghalsvägen v Ĺrstě. Na dveřích měla koňskou samolepku.

Lisa zazvonila. Dvakrát. Nic. Stiskla kliku.

„Zamčeno,“ řekla.

„Co jsi čekala?“

Lisa dala ruku do kapsy a pohlédla na Bosseho.

„Nemohl by ses otočit?“

Bosse se nepohnul. Lisa z kapsy vytáhla šperháky, úzké železo zasunula do klíčové dírky, několikrát s ním otočila, zaslechla cvaknutí, zmáčkla kliku a dveře se o několik centimetrů pohnuly. Otevřela je a zavolala do předsíně: „Haló! … Jsme od policie. Saro!“

Nikdo neodpověděl.

„Chceš jít dál?“ zeptal se Bosse.

„Ano. Vždyť tam Olivia může být. Zůstaň tady, kdyby někdo šel.“

Bosse zavrtěl hlavou. Právě jim odepřeli povolení k domovní prohlídce, bude se obtížně vysvětlovat, že i přesto šla dovnitř. Kdyby státního zástupce nekontaktovali, mohli se na něco vymluvit, že slyšeli hluk, křik, že dveře byly dokořán, nebo na cokoli jiného. Teď se může jednat o porušování domovní svobody.

„Pospěš si,“ řekl.

Lisa vešla do bytu. Na pohled připomínal ten Oliviin, byl stejně rozvržený, dva pokoje a kuchyně. Naopak pořádkem se od Oliviina lišil. V Oliviiných dvou pokojích vždycky vládla různá stadia útulného chaosu, tady bylo všechno dokonalé. V kuchyni žádné neumyté nádobí, postel ustlaná, prázdný a čistý konferenční stolek.

Lisa se rozhlédla kolem. Nevěděla jistě, co by měla hledat, co snad najde. Stopy po Olivii? Sotva. Nezjistila o moc víc, než že Sara pracuje na částečný úvazek jako pomocná sestra. V ložnici stálo na dřevěném stojanu napjaté plátno s olejomalbou. Lisa k ní přistoupila. Motivem byla šedá stěna, uprostřed které viselo nějaké mrtvé zvíře. Namalované bylo velmi amatérsky, Lisa nepoznala, co to má být, vypadalo jako mršina lišky nebo snad norka. Vedle zvířete byl vidět žlutý křížek. Lisa vzala mobil a obraz vyfotila. Vrátila se do obýváku a znovu vytočila Sařino číslo, možná si nechala mobil tady.

Nebyl tam.

Vtom uviděla notebook.

Stál na okenním parapetu. Přišla k němu, odklopila obrazovku a zapnula ho. Nic se nestalo. Pravděpodobně byl vybitý.

Počítač s sebou vzít nemohla, ale ví tedy, že tu je. Kdyby na to přišlo. Znovu ho zavřela.

Na stěně u okna byla polička s knihami, drobnou keramikou a fotografiemi. Podívala se na snímky. Věděla, že to Olivia dělává, když přijde na nějaké nové místo: nejdřív si prohlédne fotky. Při řešení několika případů se z nich staly důležité dílky skládačky. Na několika snímcích byli pro Lisu neznámí lidé, na jednom pes. Největší fotografie stála vzadu, v černém rámu. Opatrně ji zvedla. Bylo na ní zachyceno několik lidí, pózovali před menší, červeně natřenou budovou. Starší žena, dvojice ve středním věku a chlapec s malou dívkou, kteří se drželi za ruce. Holčička k chlapci obdivně vzhlížela. Na spodní část fotografie někdo kostrbatě napsal tužkou: „Hájek, Smĺland, 1998“. Lisa si snímek vyfotila.

„Našla jsi něco?“

Bosse stál v předsíni a díval se na Lisu. Přikývla a zamířila ke vstupním dveřím.

„Notebook. Vybitý. A fotku.“

Zaklapla patentní zámek a pečlivě za sebou zamkla.

*

Co se týkalo Lisina telefonátu Stiltonovi, toho druhého, měla Mette naprostou pravdu. Vyložil Luně, co Lisa říkala, a to znamenalo konec jejich karantény.

Prozatím.

Teď bylo důležité jen to, aby se na nafukovacím člunu s pevným dnem dostali velkým, obtížně zvladatelným zálivem k furusundské námořní trase na Stockholm. Člun svištěl přes vrcholky vln a Luna se držela vší silou. Tenhle živel ovládal Tom, plně na něj spoléhala. Jenže člun se nakláněl a ona byla mokrá, pocákala ji studená poloslaná voda.

Moře se zklidnilo, až když vpluli do samotné námořní trasy. Stilton ubral rychlost a znovu se slyšeli.

„Máme si dělat velké starosti?“ zeptala se Luna.

„Nemám páru.“

Všimla si Tomova úsečného tónu a poznala, co znamená. Teď už se naučila rozlišovat většinu jeho reakcí. Nebylo jich příliš. Jeho nynější rozpoložení svědčilo rovným dílem o nervozitě i rozhodnosti. Olivia zmizela a bylo nutné ji najít. Na nic jiného se nesoustředil.

Ale zhruba na úrovni ostrova Ljusterö to stejně zkusila.

„Když jsi včera natahoval síť, zavolala jsem bratranci Erikovi, jeho žena leží na jipce, zřejmě je na tom opravdu špatně.“

Stilton přikývl, pohledem neuhýbal z vodní cesty.

„Je to učitelka ve tvém věku. Nemůže ji navštěvovat, a to tam už leží dva týdny. Teda jednou na sebe mohl natáhnout ochranný oděv a dívat se na ni jen přes skleněné dveře. To je přece hrůza, ne?“

„Jo.“

„Co kdyby se to stalo někomu z nás? Anebo Mette a Mĺrtenovi, oni už jsou opravdu v rizikové skupině. Nebo tvým kamarádům z antikvariátu, Ronnymu a Bensemanovi, co kdyby museli na jipku?“

„Proč bych na to měl myslet?“

„Může se to stát, ne?“ zeptala se.

„No a? Nebuď jako Norek.“

„Jaký je?“

„Předjímá každou představitelnou katastrofu, totálně se tím nechá vystresovat, a pak se stejně nic nestane. K čemu to je?“

Stiltona všechno, co mělo něco společného s koronavirovou infekcí, neskutečně unavovalo. I proto se chtěl izolovat na Rödlöze. Těch důvodů bylo víc, ale dennodenní záplava zpráv o covidu už mu lezla krkem. Všichni měli odpovědi, ale nikdo neznal správné řešení.

Takže?

Sám spoléhal na hlavního epidemiologa Anderse Tegnella. Proč by lhal? Radši nějakého nepříliš atraktivního státního úředníka než upoceného alarmistu.

Znovu zvýšil rychlost.

Pootočím se na matraci, před chvílí jsem se otočila na druhou stranu. Nevím, jak dlouho bude trvat, než se tady v té tmě zblázním, právě teď mám pocit, že moc dlouho ne. Hlava mi třeští bolestí po dopadu na hliněnou podlahu, i ruka mě stále bolí. Nevím, jestli je noc, nebo den, úplně jsem ztratila představu o čase. Nevím, jaké má se mnou plány, ani jestli to ví ona sama. Nevím, jestli je schopná mě zastřelit, nebo jestli mě tu spíš nechá. Abych v téhle zatracené díře umřela hlady a shnila.

Sužují mě negativní myšlenky a ztrácím naději, že mě prostě pustí na svobodu.

Proč by to vlastně dělala?

Několikrát už jsem se pokusila nadzvednout dvířka, riskla jsem to, když spala, ale nepodařilo se. Jsou pevně zamčená.

Můžu pracovat jen na tom, že se ji budu snažit přimět, aby se chovala přívětivěji, když ke mně chodí s jídlem. Nebo když mi přijde vynést kbelík, který mi dala místo záchoda. Občas to zabere, a pak se to znovu zvrtne. Nakopne mě. Nebo mi dá facku.

Jsou světlejší chvilky, kdy zkouším uvažovat konstruktivně. Jsem nezvěstná pět nebo šest dní, už by po mně měla být velká sháňka. Lisa a Bosse by měli na mém zmizení intenzivně pracovat. Problém je, že nevědí, kde hledat. Ani kdo za tím stojí. Snad si nemyslí, že jsem někam odjela dobrovolně?

Ale nejvíc myslím na chudáka Lukase, určitě je naprosto zdrcený. A máma. A všichni ostatní.

Zabalím se do deky. Jsem promrzlá na kost, musím zatnout zuby, aby mi necvakaly. Ale aspoň jsem dostala deku. A kbelík. Navíc jsem se naučila stahovat a natahovat si kalhoty s rukama svázanýma za zády, což není úplně snadný manévr.

A také dostávám jídlo.

Takže by to mohlo být horší. Anebo možná ne. Když ležím v polospánku, honí se mi hlavou úryvky snů a skoro ve všech se mi zdá o útěku. O útěku, který se nakonec nepovede.

„Olivie?“

Znovu pootevřela dvířka.

„Ano?“

„Máš ráda hovězí vývar se zeleninou?“

„Jasně.“

„Tak já brzy přijdu.“

Dvířka se zase zavřou. Slyším, že nahoře pouští hudbu a začíná si zpívat. Přemýšlím, co se jí odehrává v hlavě. Jak vnímá realitu. Jestli bere v úvahu následky toho, co dělá.

Nejspíš ne.

Zřejmě to patří k její diagnóze. Vůbec nepochopila, proč jí soud zakázal přibližovat se k Lukasovi. Stále si myslí, že je do ní zamilovaný. Je přesvědčená, že ho dostane zpátky, když mě nechá zmizet.

Je nemocná odjakživa? Nebo za tím je nějaké trauma jako u Lukase? Jeho nemoc se svým způsobem dá snáz rozpoznat, protože když se u něj projeví, stává se někým úplně jiným. Sara se celou dobu pohybuje na hranici, je naprosto nevypočitatelná.

Dvířka se znovu otevřou a ona sejde dolů s polévkou. Mlčky mě krmí. Neútočí na mě, je úplně klidná. Nakonec talíř vyprázdním.

„Tady dole je zima. Snad jsi nenastydla,“ zajímá se.

„Ne.“

„Dobře.“

„Ale nahoře bylo o něco líp,“ zkusím to.

„Mmm,“ odpoví.

„Můžu se na něco zeptat?“

„Ano,“ řekne.

„Jak dlouho tu budu muset zůstat?“

„Dokud na tebe nezapomene a nedojde mu to.“

„Víš, že mě budou hledat,“ řeknu.

„Chutnala.“