Obsah

Prolog

PONDĚLÍ

PRVNÍ KAPITOLA

DRUHÁ KAPITOLA

TŘETÍ KAPITOLA

ČTVRTÁ KPITOLA

PÁTÁ KAPITOLA

ÚTERÝ

ŠESTÁ KAPITOLA

SEDMÁ KAPITOLA

OSMÁ KAPITOLA

DEVÁTÁ KAPITOLA

STŘEDA

DESÁTÁ KAPITOLA

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

DVANÁCTÁ KAPITOLA

TŘINÁCTÁ KAPITOLA

ČTRNÁCTÁ KAPITOLA

ČTVRTEK

PATNÁCTÁ KAPITOLA

ŠESTNÁCTÁ KAPITOLA

SEDMNÁCTÁ KAPITOLA

OSMNÁCTÁ KAPITOLA

DEVATENÁCTÁ KAPITOLA

DVACÁTÁ KAPITOLA

DVACÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

DVACÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

DVACÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

DVACÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA

DVACÁTÁ PÁTÁ KAPITOLA

PÁTEK

DVACÁTÁ ŠESTÁ KAPITOLA

O NĚKOLIK MĚSÍCŮ POZDĚJI

DVACÁTÁ SEDMÁ KAPITOLA

EPILOG

PODĚKOVÁNÍ

O AUTORCE

Pokojská

Nita Prose

Přeložila Zdeňka Zvěřinová

Copyright © 2022 Nita Prose Inc.

Translation © Zdeňka Zvěřinová 2022

ISBN 978-80-249-4833-1

Pro Jackie

Tato kniha je beletrie. Jména, postavy, místa i události jsou výplodem autorčiny fantazie nebo jsou použity fiktivně. Jakákoliv podobnost se skutečnými událostmi, místy nebo osobami, ať už živými či mrtvými, je čistě náhodná.

Prolog

Jsem vaše pokojská. Uklízím váš hotelový pokoj. Vstupuju dovnitř jako přízrak, zatímco se přes den touláte venku a je vám úplně jedno, co za sebou necháváte, ať už nepořádek nebo něco jiného, na co ve vaší nepřítomnosti můžu narazit.

Vysypávám váš koš na odpadky a vyhazuju paragony, které nechcete, aby někdo objevil. Převlékám vaše povlečení, které vypovídá o tom, jestli jste v něm spali a zda jste byli včera v noci sami nebo ne. Rovnám u dveří vaše boty, načechrávám polštáře a občas na nich nacházím vlasy. Jsou vaše? Pravděpodobně ne. Jsem ta, která po vás uklízí poté, co to přeženete s pitím a ušpiníte záchodové prkénko, nebo ještě něco horšího.

Když jsem s prací hotová, váš pokoj vypadá jako nový. Vaše postel se čtyřmi napěchovanými polštáři je dokonale ustlaná, jako by v ní nikdy nikdo neležel. Prach a špína, které po vás zůstaly, jsou vyluxovány a zmizely v zapomnění. V nablýskaném zrcadle se odráží váš nevinný výraz. Všechno vypadá tak, jako byste tu nikdy nebyli. Jako by veškerá vaše špína, veškeré vaše lži i podvody byly zcela vymazány.

Jsem vaše pokojská. Vím toho o vás hodně. Ale když na to přijde, co vy víte o mně?

PONDĚLÍ

PRVNÍ KAPITOLA

Dobře si uvědomuju, že je moje jméno směšné. Přesto před čtyřmi lety, kdy jsem přijala tuhle práci, ještě směšné nebylo. Jsem pokojská v hotelu Regency Grand a jmenuju se Molly. Je to zkrátka vtip – Molly Maid, jako ta franšízová úklidová firma, která funguje snad po celém světě. Než jsem tuhle práci přijala, bylo Molly pouhé jméno. Dala mi ho moje matka, která mě opustila už tak dávno, že si na ni vůbec nevzpomínám. To, co o ní vím, vychází jen z několika fotografií a příběhů, které mi vyprávěla babička. Mé matce prý připadalo jméno Molly roztomilé, protože v ní vyvolávalo představu copánků a tváří připomínajících kulaťoučká jablíčka, ačkoliv jsem, jak se později ukázalo, neměla ani jedno. Mám hladké tmavé vlasy, které si nechávám stříhat do úhledného, zarovnaného mikáda. Uprostřed, přesně uprostřed, si češu pěšinku. Líbí se mi, když je všechno jednoduché a úhledné.

Mám ostré lícní kosti a světlou pleť, nad níž lidé někdy žasnou, přestože nevím proč. Jsem bílá jako prostěradla, která celý dlouhý den stahuju a povlékám, stahuju a povlékám ve více než dvaceti pokojích, kde stelu postele pro vážené hosty v pětihvězdičkovém butikovém hotelu Regency Grand pyšnícím se „sofistikovanou elegancí a patřičnou etiketou moderního věku“.

V životě mě nenapadlo, že budu zastávat tak vznešenou pozici ve velkolepém hotelu. Vím, že jiní lidé mají jiný názor a myslí si, že pokojská nic neznamená. Jistě, nejspíš bychom všichni měli usilovat o to, abychom se stali doktory, právníky a bohatými realitními magnáty, ale já to tak nemám. Jsem za své zaměstnání vděčná, a to tak moc, že se musím každý den štípnout, jestli to není sen. Opravdu. Zvlášť teď, bez babičky. Bez ní už domov není domov. Jako by se z bytu, ve kterém jsme spolu bydlely, vytrácely všechny barvy. Nicméně ve chvíli, kdy vejdu do Regency Grandu, se svět nádherně rozzáří.

Kdykoliv položím ruku na lesklé mosazné zábradlí a vyjdu po šarlatových schodech, které vedou k majestátnímu hotelovému sloupořadí, připadám si jako Dorotka vstupující do země Oz. Proklouznu dovnitř lesklými otáčivými dveřmi a spatřím v zrcadle odraz svého pravého já – tmavé vlasy a bledá pleť jsou stále přítomné, avšak jakmile se o slovo přihlásí smysl mé existence, začervenám se.

Často se hned za dveřmi zarazím a jen vnímám nádheru vestibulu. Nikdy neztrácí lesk, nepůsobí jednotvárně ani zaprášeně, omšele ani vybledle. Každý den, bez výjimky, je požehnaně stejný. Vlevo je recepce s černým obsidiánovým pultem a elegantně vyhlížejícími recepčními, kteří ve svých černo-bílých oblecích vypadají jako tučňáci. Pěkná podlaha z italského mramoru v prostorné hale navržené do tvaru podkovy bělostně září a přitahuje pozornost k balkonu v patře, který zdobí prvky ve stylu art deco. Velkolepé schodiště, po kterém vyjdete nahoru, je obklopené skvostným lesklým zábradlím, po jehož sloupcích se až ke zlatým koulím sevřeným v mosazných čelistech plazí hadi. U zábradlí často postávají hosté a s rukama položenýma na kovovém sloupku se kochají nádherným výhledem dolů, kde křížem krážem chodí portýrové a táhnou za sebou zavazadla, v luxusních křeslech posedávají hosté a v dvoumístných smaragdových lenoškách se tísní páry a přepychový samet pohlcuje všechna tajemství, která si tiše šeptají.

Avšak to, co mám na vestibulu ze všeho nejradši, vnímám skrze svůj čich, skrze první nádech na začátku každé směny, kdy ucítím vůni samotného hotelu – směs drahých dámských parfémů, pižmo kožených křesel nebo kyselý odér citronového leštidla, jímž dvakrát denně vytírají mramorovou podlahu. Je to vůně života.

Pokaždé když do Regency Grandu vstoupím, mám znovu pocit, že žiju a jsem součástí vší té nádhery a barev. Jsem součástí designu, zářivý a jedinečný čtvereček, který je nedílným kouskem tapisérie.

Babička říkávala: „Pokud svou práci miluješ, nepracuješ v životě ani jediný den.“ A měla pravdu. Každý okamžik v zaměstnání je pro mě radostí. Pro tuhle práci jsem se narodila. Miluju uklízení. Miluju svůj úklidový vozík a miluju svou uniformu.

Neexistuje nic, co by se vyrovnalo dokonale přichystanému vozíku na začátku každého rána. Takhle podle mého skromného názoru vypadá hojnost darů a krásy. Zahrnuje šustivé balíčky delikátně zabalených mýdélek, která voní po květech pomerančovníků, lahvičky šamponů Crabtree & Evelyn, krabice s papírovými kapesníky, ruličky toaletního papíru zabalené v hygienické fólii, vybělené ručníky ve třech velikostech – na koupání, na ruce a místo žínky – a hromady ubrousků k čajovému či kávovému servisu. A v neposlední řadě úklidový set, který obsahuje péřovou prachovku, citronovou leštěnku na nábytek, silně parfémované antiseptické pytle na odpad a působivé množství sprejů s rozpouštědly a dezinfekcí, které jsou seřazené jako vojáci připravení zlikvidovat jakoukoliv skvrnu, ať už kroužky od kávy, zvratky, nebo dokonce krev. Dobře vybavený úklidový vozík je přenosný hygienický zázrak, dokonalý stroj na kolečkách. A jak už jsem řekla, je krásný.

A moje uniforma? Kdybych si musela vybrat, co je lepší, jestli uniforma nebo vozík, nejspíš bych to nedokázala. Uniforma představuje svobodu. Je to dokonalý plášť neviditelnosti. V Regency Grandu ji denně chemicky čistí v hotelové prádelně, která je umístěna ve vlhkých útrobách suterénu nedaleko našich úklidových prostor. Každý den, když přijdu do práce, visí moje uniforma na háčku na dveřích mé uzamykatelné skříňky. Posílají ji zabalenou v přiléhavém igelitu a označenou malou visačkou, na které je černým fixem napsané moje jméno. Je radost ji tam ráno najít, mou druhou kůži – čistou, vydezinfikovanou a vyžehlenou, nasáklou vůněmi čerstvě vylisovaného papíru, krytého bazénu a nicoty. Představuje nový začátek. Jako by včerejšek ani dny předtím vůbec neexistovaly.

Když si obléknu uniformu – ne to nevkusné ošacení ve stylu panství Downton nebo klišé králíčka z Playboye, nýbrž oslepující bílou naškrobenou košili s přiléhavou černou sukní (ušitou ze strečové látky pro snadné ohýbání) –, připadám si kompletní.

Jakmile jsem připravená, cítím se sebejistější, jako bych najednou věděla, jak mám mluvit a co dělat, alespoň většinou. Avšak poté, co si uniformu na konci dne zase svléknu, si připadám nahá, nechráněná a neúplná.

Pravdou je, že mi společenské situace často dělají potíže. Mám dojem, že lidé kolem mě hrají složitou hru s komplikovanými pravidly, která všichni znají, ale já se jí pokaždé účastním poprvé. Až znepokojivě často tápu v etiketě, urážím se, ačkoliv bych se měla cítit polichocena, špatně si vykládám řeč těla a říkám nevhodné věci v nevhodnou dobu. Jen díky babičce vím, že úsměv nutně neznamená, že jsou lidé šťastní. Někdy se usmívají i tehdy, když se vám posmívají. Nebo vám poděkují, ačkoliv by vám ve skutečnosti nejradši vlepili facku. Babička říkávala, že se ve čtení v chování druhých zlepšuji – každý den a ve všech směrech, zlato –, ale nyní, když jsem zůstala bez ní, s tím zase bojuju. Předtím když jsem se po práci rozběhla domů, jsem rozrazila dveře do našeho bytu a zahrnula ji otázkami, které se ve mně přes den nahromadily: „Jsem doma! Babi, opravdu kečup zabírá na mosaz, nebo mám zůstat u soli a vinného octa? Je pravda, že někteří lidé pijí čaj se smetanou? Babi, proč mě dnes v práci nazvali Rumba?“

Ale teď když se dveře do bytu otevřou, mě nečeká žádné: „Drahá Molly, vysvětlím ti to“, nebo „nejdřív ti uvařím pořádný hrnek čaje a potom ti na všechno odpovím“. V současnosti náš útulný dvoupokojový byt působí pustě, bez života a prázdně jako jeskyně. Nebo rakev. Nebo hrob.

Myslím si, že je to proto, že mám problémy vyložit si vyjadřování druhých, a že jsem ta poslední osoba, kterou by někdo pozval na party, ačkoliv se mi na večírcích moc líbí. Konverzace, které vedu, jsou zjevně rozpačité, a šeptá se, že nemám žádné přátele ve svém věku. Abych byla upřímná, tohle je stoprocentně přesné. Opravdu v okolí nemám nikoho, kdo by byl stejně starý jako já, a když už jsme u toho, i bez ohledu na věk mám přátel jen pomálu.

Ovšem v práci, když mám na sobě uniformu, zapadám. Stávám se součástí hotelového vybavení, jako jsou černo-bílé pruhované tapety, které zdobí většinu chodeb a pokojů. V uniformě, alespoň než otevřu pusu, můžu být kýmkoliv. Mohli byste mě vidět při policejní rekognici a neukázali byste na mě, ani kdybyste kolem mě prošli desetkrát za den.

Nedávno mi bylo pětadvacet, mám tedy za sebou „čtvrt století“, jak by to nazvala babička, kdyby mi mohla ještě něco říct. Což nemůže, protože je mrtvá.

Ano, mrtvá. Proč to pojmenovávat jinak, když to tak je? Nevytratila se jako jemný vánek ševelící nad vřesovištěm. Neodešla mírumilovně. Zkrátka zemřela. Před zhruba devíti měsíci.

Den po její smrti bylo příjemné a mírné počasí a já šla jako obvykle do práce. Ředitele hotelu pana Alexandera Snowa překvapilo, že mě vidí. Připomíná mi sovu. Nosí brýle ze želvoviny, které na jeho drobném obličeji vypadají zbytečně velké. Prořídlé vlasy má ulíznuté dozadu, takže mu vpředu na čele tvoří viditelný trojúhelník. Nikdo jiný v hotelu ho moc rád nemá. Ale jak by řekla moje babička: „Nezáleží na tom, co si myslí jiní, hlavní je, co si myslíš ty.“ A já s tím souhlasím. Člověk by měl žít podle vlastních morálních pravidel, a ne následovat ostatní slepě jako ovce.

„Co tady děláte, Molly?“ zeptal se mě, když jsem se den po babiččině smrti ukázala v práci. „Je mi moc líto, co se stalo. Pan Preston mi řekl, že vám včera večer zemřela babička. Už jsem na dnešek zavolal někoho na záskok. Předpokládal jsem, že si vezmete den volna.“

„Proč jste se uchýlil k předpokladům, pane Snowe?“ zeptala jsem se ho. „Jak říkávala babička, domněnky dělají hlupáka ze mě i z vás.“

Pan Snow vypadal, že co nevidět vyvrhne myš. „Přijměte, prosím, mou soustrast. Určitě si nechcete vzít volno?“

„Zemřela babička, ne já,“ namítla jsem. „Život jde dál.“

Vykulil oči, jako by ho to šokovalo. Nikdy nepochopím, proč lidé považují pravdu za něco horšího než lež.

Přesto se pan Snow nechal obměkčit. „Jak si přejete, Molly.“

Za několik minut jsem už byla v přízemí a v šatně pro personál jsem si jako každý den oblékla uniformu. Stejně jako dnes ráno to udělám i zítra, přestože i dnes někdo – jiný než moje babička – zemřel. Nicméně nestalo se to doma, ale v hotelu.

Ano, je to tak. Dnes jsem v práci našla jednoho hosta v posteli mrtvého. Pana Blacka. Onoho pana Blacka. Kromě toho probíhal můj pracovní den stejně jako jindy.

Není zajímavé, jak jedna otřesná událost dokáže ovlivnit vaše vzpomínky na to, co se stalo? Pracovní dny obvykle splývají a denní povinnosti se přelévají jedna do druhé. Odpadkové koše, které vysypávám ve čtvrtém patře, se smísí s těmi ve třetím. Přísahala bych, že uklízím rohový pokoj čtyři sta deset, z něhož je výhled na západní stranu ulice, ale ve skutečnosti jsem na východním konci hotelu v rohovém pokoji čtyři sta třicet, který je k pokoji čtyři sta deset zrcadlově přivrácený. A pak se přihodí něco neobvyklého – jako nalezení mrtvého pana Blacka –, a najednou ten den vykrystalizuje a vmžiku se změní z plynného skupenství na pevné. Ve srovnání se všemi ostatními pracovními dny, které proběhly předtím, se každý okamžik stane nezapomenutelným a jedinečným.

Ta otřesná událost se přihodila dnes kolem třetí hodiny odpoledne, když se blížil konec mé směny. Uklidila jsem už všechny pokoje, které mi byly přiděleny, včetně střešního apartmá Blackových ve čtvrtém patře, ale musela jsem se tam ještě vrátit, abych dokončila koupelnu.

Doufám, že vás jen proto, že jsem apartmá pana Blacka uklízela nadvakrát, ani na okamžik nenapadlo, že jsem v práci ledabylá nebo chaotická. Když nějaký pokoj uklízím, vrhnu se na něj z gruntu a odcházím z něj, až když je bez nejmenší poskvrnky a dokonale čistý – žádný neotřený povrch, žádná špína. Čistota je půl zdraví, říkávala babička a jsem přesvědčená, že se podle této zásady dá žít líp než podle většiny jiných. Neflinkám práci, pracuju důkladně. Neuniknou mi žádné otisky prstů, žádná skvrna, kterou bych nevyčistila.

Důvodem tedy nebylo, že bych prostě zlenivěla a při ranním drhnutí apartmá Blackových se rozhodla koupelnu vynechat. Právě naopak. Nicméně když jsem prováděla svou první hygienickou návštěvu, byla koupelna obsazená. Jen co jsem přišla, Giselle, současná manželka pana Blacka, utekla do sprchy. A přestože mi (víceméně) dovolila uklidit zbytek místností, než se umyje, zůstala ve sprše tak dlouho, až zpod dveří koupelny začala unikat pára.

Pan Charles Black a jeho druhá manželka Giselle Blacková jsou dlouhodobí hosté Regency Grandu a opakovaně se k nám vracejí. Všichni z hotelu je znají, vlastně je zná každý v celé zemi. Pan Black u nás přespává – nebo spíš přespával – nejméně týden každý měsíc, kdy ve městě dohlížel na své realitní transakce. Je – nebo spíš byl – známý podnikatel, magnát, boss. On a Giselle se často objevovali ve společenských rubrikách. Říkalo se mu „lišák ve středním věku“, ačkoliv, aby bylo jasné, lišák nebyl. Přesto byla Giselle často líčena jako „mladá prominentní dáma“.

Mně ten popis připadal lichotivý, ale když si ho přečetla babička, nesouhlasila. Na mou otázku proč, odpověděla: „Záleží na tom, co se ukrývá mezi řádky, ne v nich.“

Pan a paní Blackovi byli svoji jen krátce, asi dva roky. My v Regency Grandu jsme měli štěstí, že tento vážený pár navštěvoval náš hotel pravidelně. Zvyšovalo to naši prestiž. Znamenalo to, že přijede víc hostů. Znamenalo to, že budu mít i nadále práci.

Jednou, před více než třiadvaceti měsíci, když jsme se s babičkou procházely, mi babička ukázala všechny budovy, které panu Blackovi patřily. Netušila jsem, že je majitelem asi čtvrtiny města, ale bohužel to tak je. Nebo vlastně bylo. Zdá se, že pokud jste mrtví, nemůžete vlastnit žádnou nemovitost.

„Regency Grand jeho není,“ zmínil se kdysi pan Snow o panu Blackovi, když byl pan Black stále zcela živ a zdráv. Tu poznámku zdůraznil legračním odfrknutím. Nemám tušení, co to odfrknutí mělo znamenat. Jedním z důvodů, proč jsem si oblíbila druhou manželku pana Blacka Giselle, je, že mi říká všechno na rovinu. A vlastními slovy.

Dnes ráno, když jsem poprvé vstoupila do střešního apartmá Blackových, uklidila jsem pokoj odshora dolů – s výjimkou koupelny, protože v ní byla Giselle. Vůbec nevypadala ve své kůži. Po příchodu jsem si všimla, že má červené opuchlé oči. Že by ji trápila alergie? napadlo mě. Nebo smutek? Giselle nemeškala a hned po mém příchodu se rozběhla do koupelny a zabouchla za sebou dveře.

Nedovolila jsem, aby její chování ovlivnilo moje povinnosti. Naopak, ihned jsem se pustila do práce a s vervou apartmá uklidila. Když bylo v naprostém pořádku, postavila jsem se s krabicí kapesníků před zavřené dveře do koupelny a zavolala na Giselle tak, jak mě to naučil pan Snow: „Vaše pokoje byly navráceny do dokonalého stavu! Později ještě přijdu, abych uklidila koupelnu!“

„Dobře!“ odpověděla Giselle. „Nemusíte křičet! Sakra!“ Když se konečně vynořila z koupelny, podala jsem jí kapesník pro případ, že by ji skutečně trápila alergie nebo byla rozrušená. Očekávala jsem krátký rozhovor, protože často bývá velmi hovorná, ale namísto toho se rychle odebrala do ložnice, aby se oblékla.

Potom jsem odešla a uklidila celé čtvrté poschodí, jeden pokoj po druhém. Načechrala jsem polštáře a naleštila pozlacená zrcadla. Postříkala jsem rozprašovačem šmouhy a skvrny na tapetách a na zdech. Svázala jsem do balíku špinavé povlečení a vlhké ručníky. Vydezinfikovala jsem keramické toalety i umyvadla.

V polovině patra jsem si udělala krátkou přestávku, abych odvezla vozík do sklepa a špinavé prádlo vyložila v prádelně. I když bylo v suterénních prostorách málo vzduchu, k čemuž ještě přispívala zářivá fluorescenční světla a velice nízké stropy, neskutečně se mi ulevilo, když jsem ty pytle odnesla. Přestože na mně stále ulpívala vlhkost, cítila jsem se při zpáteční cestě na chodbu mnohem lehčí.

Rozhodla jsem se zaskočit za Juanem Manuelem, který v kuchyni myje nádobí. Proběhla jsem chodbami připomínajícími labyrint a po paměti zdolala všechny odbočky – doleva, doprava, doleva, doleva, doprava – skoro jako chytrá, cvičená myš v bludišti. Když jsem se dostala k širokým dveřím do kuchyně a strčila do nich, abych prošla na druhou stranu, Juan Manuel všeho nechal a okamžitě mi přinesl velkou sklenici vychlazené vody s ledem, což jsem velmi uvítala.

Po krátkém příjemném rozhovoru jsem ho ponechala o samotě a v místnostech pro pokojské si znovu doplnila čisté ručníky a povlečení. Potom jsem vyjela do druhého patra na čerstvý vzduch, abych se pustila do úklidu další řady pokojů, ze kterých bylo spropitné jen pár drobných, což bylo podezřelé, ale to podrobněji rozvedu až později.

Když jsem mrkla na hodinky, bylo kolem třetí. Bylo na čase vrátit se do čtvrtého patra a uklidit koupelnu pana a paní Blackových. Zastavila jsem se před jejich dveřmi a čekala, jestli neuslyším něco, co by naznačovalo, že je apartmá obsazené. Podle protokolu jsem zaklepala. „Úklid!“ zavolala jsem zvučným, ale zdvořile autoritativním hlasem. Žádná odpověď. Vytáhla jsem svou zaměstnaneckou kartu, otevřela jsem si dveře a vtáhla vozík dovnitř.

„Pane a paní Blackovi? Smím dokončit svou hygienickou návštěvu? Moc ráda bych vrátila vaše apartmá do perfektního stavu.“

Nic. Manželé byli zjevně venku, nebo jsem si to alespoň myslela. Tím líp pro mě. Budu moct odvést důkladnou, ničím nerušenou práci. Těžké dveře se za mnou zabouchly. Přelétla jsem obývací pokoj pohledem. Nevypadal tak, jak jsem ho před několika hodinami opustila, úhledně a čistě. Působivá okna od stropu až k podlaze s výhledem na ulici byla zatažená, na proskleném stolku leželo vedle poloprázdné skleničky a nevykouřeného doutníku několik převržených minibarových lahviček skotské, na podlaze se válel zmuchlaný ubrousek a důlek na pohovce prozrazoval, kde onen piják zřejmě seděl. Žlutá kabelka, kterou jsem ráno viděla na stolku u dveří, tam už nebyla, což znamenalo, že si Giselle vyrazila do města.

Práce pokojské nikdy nekončí, pomyslela jsem si. Sundala jsem polštář z pohovky, načechrala ho, vrátila ho na místo a veškeré setrvávající nerovnosti uhladila. Před úklidem stolku jsem se rozhodla zkontrolovat, v jakém stavu jsou ostatní místnosti. Z toho, co jsem viděla, to vypadalo, že budu muset začít úplně od začátku.

Zamířila jsem do ložnice v zadní části apartmá. Dveře byly otevřené a na podlaze hned za prahem byl pohozený nadýchaný hotelový bílý župan. Ze svého místa jsem viděla šatní skříň s jedněmi dveřmi stále dokořán, přesně jako když jsem ráno odcházela, jelikož otevřený trezor uvnitř ji znemožňoval jaksepatří zavřít. Část obsahu sejfu zůstala nedotčená – toho jsem si všimla okamžitě –, ale předměty, které ve mně ráno vyvolaly zděšení, překvapivě zmizely. V jistém směru to byla úleva. Odtrhla jsem oči od skříně, opatrně překročila župan na podlaze a vešla do místnosti.

A právě tehdy jsem ho uviděla. Pana Blacka. Měl na sobě stejný dvouřadý oblek jako tenkrát, když mě skoro porazil na chodbě, ale papír v náprsní kapse byl pryč. Ležel na posteli. Povlečení bylo zmuchlané a zpřeházené, jako by se, než zůstal ležet na zádech, hodně převracel a škubal sebou. Hlavu měl položenou na jednom polštáři, ne na dvou, a zbylé dva byly nakřivo pohozené vedle něj. Budu muset najít ten chybějící čtvrtý polštář, který jsem dnes ráno, když jsem stlala, rozhodně položila na postel, protože jak se říká, dokonalost tvoří detaily.

Pan Black byl bos. Jeho boty spočívaly na druhé straně místnosti. Jasně si na to vzpomínám, protože jedna ukazovala na jih a druhá na východ. Okamžitě jsem pochopila, že než odtamtud odejdu, je mou profesní povinností natočit obě boty stejným směrem a srovnat zamotané tkaničky.

Mou první myšlenkou, když jsem tu scénu spatřila, samozřejmě bylo, že pan Black není mrtvý. Jen tvrdě spí, protože si v obývacím pokoji dopřál více než pouze jednu odpolední skleničku. Ale když jsem se zadívala pozorněji, postřehla jsem v místnosti jisté zvláštnosti. Na toaletním stolku vlevo od pana Blacka ležela otevřená lahvička s léky, o níž jsem věděla, že patří Giselle. Kolem byly rozsypané malé modré pilulky, některé na stolku a jiné na zemi. Několik jich bylo rozdrcených na jemný prach a zašlapaných do koberce. Bude zapotřebí hloubkové vysávání následované kapkou kobercového deodorantu, aby se dlouhý vlas navrátil do dokonalého stavu.

Nestává se často, že vejdu do apartmá a naleznu hosta, jak tvrdě spí v posteli. K mému zděšení je mnohem běžnější, že přistihnu hosty v úplně jiné situaci – latinsky se tomu říká in flagranti. Většinou, když se rozhodnou spát nebo se zabývat soukromými aktivitami, mají dost zdvořilosti na to, aby na dveře pověsili cedulku „Nerušit“, kterou pro takové případy vždy nechávám vpředu na stolku. A mnoho z nich na mě ihned zavolá, pokud je nechtěně překvapím ve špatnou chvíli. Ale u pana Blacka to tak nebylo, nezavolal ani mi neporučil, „ať táhnu“, jak to normálně dělával, když jsem se objevila nevhod. Místo toho dál spal jako dřevo.

Až tehdy jsem si uvědomila, že už jsem po dobu minimálně deseti vteřin, kdy jsem stála u dveří do ložnice, neslyšela jeho dech. O lidech, kteří tvrdě spí, něco vím, protože moje babička byla náhodou jednou z nich, ale žádný spáč neodpočívá tak hluboce, že by úplně přestal dýchat.

Prozíravě mě napadlo pana Blacka zkontrolovat, abych se ujistila, že je všechno zcela v pořádku. I tohle patří mezi profesní povinnosti pokojské. Popošla jsem tedy o krůček dopředu, abych si podrobně prohlédla jeho obličej. Tehdy jsem si všimla, že je sinalý, nafouklý a rozhodně nevypadá dobře. Opatrně jsem se přišourala ještě blíž, až k nočnímu stolku, a naklonila se nad Blackovo tělo. Vrásky měl hlubší než obvykle a ústa nevrle stažená dolů, ačkoliv to u něj nebylo nic neobvyklého. Kolem očí měl zvláštní červené a fialové krůpěje. Teprve tehdy mi najednou mysl začala bít na poplach. V tu chvíli jsem už byla zcela připravená na zneklidňující fakt, že se tu stalo něco horšího, než jsem si zpočátku myslela.

Natáhla jsem ruku a vzala pana Blacka za rameno. Připadalo mi tuhé a studené, jako kus nábytku. Položila jsem mu dlaň před ústa v naději, že ucítím, jak oddechuje, ale bylo to marné.

„Ne, ne, ne,“ vypravila jsem ze sebe, přiložila mu na krk dva prsty, abych zkontrolovala pulz, a když jsem ho nenahmatala, uchopila jsem ho za ramena a zatřásla s ním. „Pane! Pane! Probuďte se!“ Teď když o tom přemýšlím, to byla hloupost, ale v tu chvíli mi připadalo naprosto vyloučené, že by opravdu mohl být mrtvý.

Když jsem ho pustila, zhroutil se na matraci a hlavou lehce narazil do čela postele. Až tehdy jsem – s rukama strnule svěšenýma podél těla – couvla.

Přešla jsem k druhému stolku u postele, kde byl telefon, a zavolala na recepci.

„Regency Grand, recepce. Co si přejete?“

„Dobré odpoledne,“ prohlásila jsem. „Nejsem host a obvykle o pomoc nevolám. Tady Molly, pokojská. Jsem v podkrovním apartmá čtyři sta jedna a řeším velmi nestandardní situaci. Problém, který není tak úplně běžný.“

„Proč voláte na recepci? Zavolejte na úklid.“

„Jsem z oddělení úklidu,“ zvýšila jsem hlas. „Mohli byste prosím uvědomit pana Snowa, že je tu host, který je trvale indisponován?“

„Trvale indisponován?“

Proto je vždy nejlepší vyjadřovat se v každé situaci přímo a jasně, ale musím přiznat, že jsem v tu chvíli přechodně ztratila hlavu.

„Je dočista mrtvý,“ dodala jsem. „Zemřel v posteli. Zavolejte pana Snowa. A vytočte prosím rychlou záchrannou službu. Okamžitě!“

Potom jsem zavěsila. Abych byla upřímná, to, co se dělo dál, mi stále připadá neskutečné, jako sen. Vybavuju si, jak mi srdce bušilo v hrudi a místnost se nakláněla jako v Hitchcockově filmu. Měla jsem vlhké ruce, a když jsem sluchátko pokládala zpátky do vidlice, skoro mi vyklouzlo z dlaní.

Zvedla jsem hlavu. Na zdi přede mnou viselo zrcadlo v pozlaceném rámu. Odrážel se v něm nejen můj vyděšený obličej, ale i všechno ostatní, čeho jsem si předtím nevšimla.

Potom se závrať zhoršila a podlaha se naklonila jako ve strašidelném domě. V zoufalé snaze uklidnit bušící srdce jsem si položila ruku na hruď.

Být plně na očích, a přitom zůstávat zcela neviditelná je snazší, než si myslíte. Jestli jsem se při práci pokojské něco naučila, pak právě tohle. Můžete být velmi důležití, dokonce nepostradatelní, a přesto vás ostatní přehlížejí. Ta pravda se, jak se zdá, nevztahuje jenom na pokojské. Krutá pravda.

Krátce nato jsem omdlela. Místnost se ponořila do tmy a já se prostě sesula na zem, jak se mi to někdy stává, když kvůli mnoha podnětům ztratím vědomí.

Nyní sedím v přepychové kanceláři pana Snowa a třesou se mi ruce. Mám nervy na pochodu. Pravda je pravda. Co se stalo, stalo se. Ale přesto se chvěju.

Používám babiččin trik, abych se uklidnila. Kdykoliv se napětí ve filmu stávalo nesnesitelným, popadla dálkové ovládání a rychle přetočila děj dopředu. „Tak,“ řekla by. „Nemá smysl drásat si nervy, když je konec stejně nevyhnutelný. Co bude, bude.“ Ve filmu to určitě platí, ale ve skutečném životě už méně. Ve skutečném životě činy, které vykonáte, mohou ve výsledku změnit smutný konec na šťastný, neuspokojivý na přijatelný, nebo špatný na dobrý.

Babiččin trik skutečně zabere. Rychle své myšlenky v duchu přetočím vpřed a zastavím se přesně na místě, na kterém potřebuji. Moje rozechvění okamžitě odezní. Sice jsem zůstala v apartmá, ale už ne v ložnici. Byla jsem u hlavního vchodu. Rozběhla jsem se zpátky do ložnice, podruhé popadla telefonní sluchátko a zavolala na recepci. Tentokrát jsem požádala přímo o pana Snowa. Jakmile jsem ho uslyšela, jak říká: „Haló? Co je?“, dala jsem si záležet, abych mluvila co nejsrozumitelněji.

„Tady Molly. Pan Black je mrtvý. Jsem v jeho pokoji. Prosím zavolejte okamžitě záchranku.“

Přibližně za třináct minut pan Snow vešel do místnosti s malou armádou zdravotnického personálu a policistů, kteří se hrnuli za ním. Vzal mě za loket a jako malé dítě mě odvedl stranou.

Proto nyní sedím zde, v jeho kanceláři jen kousek od hlavního vestibulu, na tvrdé a rozvrzané kaštanově hnědé kožené židli s vysokým opěradlem. Pan Snow odešel už docela dávno – před hodinou, možná i dřív. Požádal mě, ať tu zůstanu, dokud se nevrátí. V jedné ruce držím pěkný hrnek s čajem a ve druhé sušenku z křehkého těsta. Marně si snažím vybavit, kdo mi je přinesl. Pozvednu čaj ke rtům – je teplý, ale ne zas tolik, abych se opařila –, má ideální teplotu. Mírně se mi třesou ruce. Kdo mi uvařil tak dokonalý šálek čaje? Byl to pan Snow? Nebo někdo z kuchyně? Třeba Juan Manuel? Možná to byl Rodney z baru – je milé představit si, jak mi právě on chystá tohle dokonalé občerstvení.

Prohlédnu si hrnek – pěkný, porcelánový, zdobený růžovými poupátky a zelenými trny – a najednou se mi zasteskne po babičce. Hrozně moc.

Zdvihnu sušenku k ústům. Příjemně mi křupne mezi zuby. Má křehkou konzistenci a lahodnou máslovou chuť. Celkově je moc dobrá. Chutná sladce, velmi sladce.

DRUHÁ KAPITOLA

Nadále zůstávám sama v kanceláři pana Snowa. Musím přiznat, že mě znepokojuje, že se s úklidem své denní kvóty pokojů tolik opozdím, nemluvě o tom, že mi bude chybět spropitné. Obvykle mám ve všední den v tuto dobu už uklizeno nejméně celé patro, ale dnes ne. Dělám si starosti, co si pomyslí ostatní pokojské a zda se mých restů budou muset ujmout místo mě. Uplynula už spousta času a pan Snow za mnou stále nepřichází. Snažím se utišit strach, který mi bublá v břiše.

Napadá mě, že bych se s ním mohla vypořádat tak, že se vrátím na začátek dnešního dne a pokusím se co nejlíp vybavit si všechno, co se přihodilo až do chvíle, kdy jsem v apartmá čtyři sta jedna našla mrtvého pana Blacka.

Dnešek začal úplně obyčejně. Velkolepými otáčivými dveřmi jsem vešla do hotelu. Správně mají zaměstnanci používat zadní služební vchod, ale dělá to jen málokdo. Porušování tohoto pravidla si užívám.

Miluju chladný pocit, když se dotknu nablýskaného mosazného zábradlí, které se táhne po celé délce šarlatových schodů až k hlavnímu vchodu. Miluju, jak se měkký plyšový koberec poddá mým botám. A miluju, když zdravím pana Prestona, portýra Regency Grandu. Statný, oblečený v čapce a dlouhém nepromokavém kabátě zdobeném zlatým hotelovým logem pracuje v hotelu už přes dvě desetiletí.

„Dobré ráno, pane Prestone.“

„Molly. Přeju ti šťastné pondělí, milé děvče.“ Zlehka se dotkne čapky.

„Viděl jste poslední dobou svou dceru?“

„Ano. V neděli jsme spolu povečeřeli. Zítra hájí u soudu nějaký případ. Pořád tomu nemůžu uvěřit. Moje holčička vystupuje před soudcem. Kéž by ji teď viděla Mary.“

„Určitě jste na ni hrdý.“

„To jsem.“

Pan Preston ovdověl před více než deseti lety a od té doby už se znovu neoženil. Když se ho lidé ptali proč, jeho odpověď zůstávala stále stejná. „Moje srdce patří Mary.“

Je to čestný muž a dobrý člověk. Žádný podvodník. Už jsem se zmínila, jak moc se mi podvodníci hnusí? Zaslouží si hodit do tekutého písku a udusit špínou. Pan Preston takový není. Je přesně ten typ muže, kterého byste chtěli za otce, ačkoliv vzhledem k tomu, že jsem žádného otce neměla, nejsem ta pravá osoba, která by měla tohle hodnotit. Ten můj se vytratil ve stejnou dobu jako moje matka, když jsem byla ještě „úplné škvrně“, jak říkávala moje babička. Vydedukovala jsem, že babička péči o mě převzala zhruba tehdy, když mi bylo mezi šesti měsíci a rokem. Stala se z nás rodina – babička a já, já a babička. Dokud nás nerozdělila smrt.

Pan Preston mi ji připomíná. Taky ji znal. Nikdy jsem se nedozvěděla, jak se seznámili, ale babička se k němu chovala přátelsky a měla velmi blízko k jeho manželce Mary, budiž jí země lehká.

Mám pana Prestona ráda, protože je zářným příkladem toho, jak by se měli lidi chovat. Jako portýr v pěkném bezúhonném hotelu vidíte spoustu věcí. Obchodníky, kteří si dovnitř vodí smyslné milenky, když jsou jejich manželky ve středním věku tisíc mil daleko. Rockové hvězdy tak opilé, že si pletou stupínek pro portýra s pisoárem. Mladé dámy krásné jako paní Blacková – druhá paní Blacková –, které opouštějí hotel ve spěchu a po uslzených tvářích jim stéká řasenka.

Pan Preston jde ostatním příkladem tím, že se sám drží morálních zásad. Kdysi se ke mně doneslo, že ho jeden rockový hudebník rozčílil natolik, že dal tip paparazziům a ti dotyčného zahrnuli takovou pozorností, že už v Regency Grandu nikdy víc nepřespal.

„Pane Prestone, je to pravda?“ zeptala jsem se ho jednou. „Opravdu jste tehdy zavolal ty reportéry právě vy?“

„Džentlmena se nikdy neptej, co udělal nebo neudělal. Pokud je to pravý džentlmen, měl pro to dobrý důvod. A pokud je to pravý džentlmen, nikdy ti ho nepoví.“

Tak takový je pan Preston.

Když jsem ho to ráno minula, prošla jsem rozlehlým vestibulem a chvatně seběhla po schodech do labyrintu chodeb vedoucích ke kuchyni, k prádelně a k mé nejoblíbenější části ze všech – k úklidovým prostorám. Možná že nevypadají velkolepě – není tam mosaz, mramor ani samet –, ale právě tam patřím.

Jako vždy jsem si oblékla čistou uniformu, vzala si úklidový vozík a ujistila se, jestli je připravený na moje pracovní kolečko. Nebyl doplněný, což mě nepřekvapilo, protože včera večer měla službu moje šéfová Cheryl Greenová. Většina zaměstnanců Regency Grandu jí za zády přezdívá Chernobyl. Avšak nepochází z Černobylu, aby bylo jasno. Vlastně vůbec není z Ukrajiny. Celý život prožila v tomhle městě stejně jako já. Ovšem i přesto, že o Cheryl nemám valné mínění, odmítám ji – nebo kohokoliv jiného – nazývat přezdívkami. Chovej se k druhým tak, jak by sis přála, aby se oni chovali k tobě, říkávala babička a podle té zásady žiju. Během svého čtvrtstoletí mi lidi přezdívali různě, což mě naučilo, že ono známé rčení o klaccích a kamenech je pravdivé – leckdy mnohem víc dokážou ublížit slova.

Cheryl je sice moje nadřízená, ale pokud jde o výkonnost, rozhodně mě nepřevyšuje. V tom je rozdíl. Nemůžete člověka posuzovat podle povolání, které zastává, ani podle jeho životního postavení, musíte ho soudit podle činů. Cheryl je nedůsledná a líná. Podvádí a fláká se. Při chůzi vleče nohy za sebou. Na vlastní oči jsem ji viděla, jak myje umyvadlo stejným hadříkem, jímž předtím otírala toaletu. Věřili byste tomu?

„Co to děláš?“ obořila jsem se na ni v den, kdy jsem ji přistihla přímo při činu. „To není hygienické.“

Pokrčila rameny. „Tihle hosti jsou škrti. Tohle je naučí.“

Nedávalo to smysl. Jak se ti hosté asi mají dozvědět, že jim hlavní pokojská právě rozetřela po umyvadle mikroskopické fekálie? A jak z toho mají pochopit, že musí dávat větší spropitné?

„To je ubohost nejhrubšího zrna,“ poznamenala babička, když jsem jí pověděla o Cheryl a jejím hadříku na toalety.

Dnes ráno po mém příchodu byl vozík stále plný vlhkých ručníků a použitých mýdel ze včerejška. Kdybych to tu měla na povel já, řekla bych k tomu jediné: Doplňování vozíků je prostě radost.

Chvíli mi trvalo, než jsem si nabrala, co jsem potřebovala, a když jsem skončila, Cheryl zrovinka přicházela na svou směnu, pozdě jako obvykle, a sotva pletla nohama. Přemýšlela jsem, jestli se i dnes rozběhne do horního patra, jak to obvykle dělávala, aby si „udělala první kolečko“. Běžně vklouzávala do střešních apartmá, která mám uklízet já, s úmyslem ukrást si z polštářů největší spropitné, takže mi tam pokaždé zbývalo jen pár drobných. Vím, že to dělá, ačkoliv to nemůžu dokázat. Je to podvodnice, žádný Robin Hood. Lidé jako Robin Hood berou bohatým pro vyšší dobro a navracejí spravedlnost těm, kterým bylo ublíženo. Taková krádež je na rozdíl od jiných ospravedlnitelná. Ale Cheryl není Robin Hood. Krade druhým jen z jediného důvodu – aby si na jejich úkor přilepšila. A to z ní dělá parazita, ne hrdinku.

Vlažně jsem ji pozdravila a potom jsem pozdravila i Sunshine a Sunithu, další dvě pokojské, které měly směnu se mnou. Sunshine pochází z Filipín.

„Proč se jmenuješ Sunshine?“ zeptala jsem se jí, když jsme se setkaly poprvé.

„Kvůli zářivému úsměvu,“ odpověděla, založila si ruku v bok a mávla prachovkou.

Tehdy jsem to pochopila – jak jsou si slunce a Sunshine podobné. Sunshine celá září. Hodně mluví a hosté ji milují. Sunitha pochází ze Srí Lanky a na rozdíl od Sunshine řekne sotva pár slov.

„Dobré ráno,“ přivítám ji, když se setkáme na směně. „Všechno v pořádku?“

Přikývne a odpoví jedním nebo dvěma slovy, což mi naprosto vyhovuje. Příjemně se s ní pracuje, neflinká se ani neloudá. Nemám námitky proti jiným pokojským, pokud svou práci dělají dobře. Když to shrnu, Sunitha i Sunshine umějí uklidit pokoj tak, aby zůstal bez nejmenší poskvrnky, čímž si mě jako pokojské pokojskou získaly.

Když jsem měla vozík naložený, dotlačila jsem ho chodbou ke kuchyni, abych se podívala na Juana Manuela. Je to milý kolega, vždy moc příjemný a kamarádský. Nechala jsem vozík před dveřmi do kuchyně a nakoukla přes sklo. Stál u velké myčky a zasouval dovnitř přihrádky s nádobím. Kolem se pohybovali další členové kuchyňského personálu, nosili podnosy s jídlem zakryté stříbrnými poklicemi, čerstvě připravené třípatrové dorty nebo jiné neodolatelné laskominy. Juanův nadřízený v nedohlednu – ideální načasování, abych vstoupila. Chvatně jsem prošla po obvodu místnosti až k jeho pracovnímu pultu.

„Ahoj!“ pozdravila jsem, pravděpodobně zbytečně nahlas, ale chtěla jsem, aby mě přes hučení stroje slyšel.

Juan Manuel sebou trhl a obrátil se. „Uf, vyděsilas mě.“

„Je teď vhodná chvíle?“ zeptala jsem se.

„Ano,“ přisvědčil a otřel si ruce do zástěry. Naklonil se přes velký nerezový dřez, popadl čistou skleničku, naplnil ji ledovou vodou a podal mi ji.

„Díky,“ pronesla jsem. Jestli v suterénu bylo teplo, pak v kuchyni bylo jako v pekle. Nechápu, jak tu Juan může pracovat – stát hodiny v nesnesitelném horku a dusnu a seškrabovat z talířů nedojedené zbytky. Tolik odpadu a bakterií! Navštěvuju ho každý den a pokaždé se na to snažím nemyslet.

„Nesu ti kartu k pokoji. Číslo tři sta osm, hosté se odepsali časně ráno. Hned ho uklidím, abys ho měl připravený, kdykoliv budeš chtít. Dobře?“ Dávala jsem Juanu Manuelovi karty od pokojů už nejmíň rok, od chvíle, kdy mi Rodney vysvětlil jeho svízelnou situaci.

„Amiga mia, moc ti děkuju,“ sdělil mi Juan Manuel.

„Zítra ráno budeš v bezpečí do deváté, než přijde Cheryl. Neměla by to patro vůbec uklízet, ale u ní nikdy nevíš.“

Až tehdy jsem si všimla výrazných ranek na jeho zápěstí, kulatých a červených.

„Co to je?“ zeptala jsem se. „Spálil ses?“

„Ach! Ano. Spálil jsem se. O myčku. Ano.“

„To vypadá na pracovní úraz,“ prohodila jsem. „Pan Snow bere bezpečnost velmi vážně. Měl bys za ním zajít, aby tu mašinu nechal prohlédnout.“

„Ne, ne,“ zavrtěl Juan Manuel hlavou. „Byla to moje chyba. Strčil jsem ruku tam, kam jsem neměl.“

„Dobře,“ pronesla jsem. „Ale buď opatrný.“

„Budu,“ slíbil.

Během rozhovoru se mi ani jednou nepodíval do očí, což se mu nepodobalo. Došla jsem k závěru, že ho ta nehoda uvádí do rozpaků, takže jsem změnila téma.

„Ozvali se ti někdy v poslední době příbuzní?“ zeptala jsem se.

„Máma mi včera poslala tohle.“ Vytáhl z kapsy u zástěry telefon a ukázal mi fotografii. Jeho rodina žije v severním Mexiku. Otec zemřel před více než dvěma lety, následkem čehož musejí vycházet jen s velmi malým příjmem. Juan posílá peníze domů, aby je podpořil. Má čtyři sestry, dva bratry, šest tet, sedm strýců a jednoho synovce. Ze svých sourozenců je nejstarší, zhruba v mém věku. Na té fotografii seděli všichni kolem plastového stolu a usmívali se do fotoaparátu. Jeho matka stála v čele a hrdě držela tác s grilovaným masem.

„Proto jsem tady, v téhle kuchyni a v téhle zemi. Díky tomu může moje rodina jíst v neděli maso. Kdyby tě moje máma poznala, Molly, hned by ses jí zalíbila. V tomhle si jsme s mámou podobní. Když potkáme dobré lidi, poznáme je.“ Ukázal na matčin obličej na fotografii. „Podívej se! Pořád se usmívá, ať se děje cokoliv. Ach, Molly.“

Do očí mu vhrkly slzy. Nevěděla jsem, co mám dělat. Nechtěla jsem se už dívat na další fotografie jeho rodiny. Pokaždé když jsem to udělala, ucítila jsem v hloubi žaludku podivnou prázdnotu, jako když jsem kdysi náhodně shodila náušnici jedné návštěvnice do černé díry odtoku.

„Už musím jít,“ vyhrkla jsem. „Dnes je volná jednadvacítka.“

„Dobře, dobře. Jsem moc rád, když mě chodíš navštěvovat. Brzy se uvidíme, Molly.“

Vyběhla jsem z kuchyně na tichou, osvětlenou chodbu a zamířila k dokonale uspořádanému vozíku. Hned mi to výrazně zvedlo náladu.

Bylo na čase zajít do hotelového baru a grilu Social, kde Rodney právě začínal směnu. Rodney Stiles je u nás zaměstnán jako vrchní barman. Má husté vlnité vlasy a bílou košili se vkusně rozepnutými horními knoflíčky, což odhaluje malou část jeho dokonale hladké hrudi – tedy skoro dokonale hladké kromě jedné oválné jizvičky na klíční kosti. Každopádně nemá hruď porostlou chloupky. Nedokážu pochopit, jak se některým ženám může líbit zarostlý muž. Ne že bych měla předsudky. Jen chci říct, že kdyby byl muž, který se mi líbí, zarostlý, polepila bych ho depilačními proužky a strhala je z něj, dokud by nebyl čistý a hladký.

Ve skutečném životě jsem k tomu však ještě nedostala příležitost. Měla jsem jen jednoho přítele, Wilbura. A i když neměl porostlou hruď, ukázalo se, že je to lamač srdcí. A taky lhář a podvodník. Takže možná chloupky na hrudi nejsou tou nejhorší věcí na světě.

Zhluboka se nadechnu, abych Wilbura pustila z hlavy. Jsem obdařena touto schopností – vyčistit si mysl, jako bych uklízela pokoj. Představím si uštěpačné lidi nebo si vybavím nepříjemné okamžiky a prostě je smažu. Jsou pryč, dočista vymazané. Moje mysl je opět v dokonalém stavu.

Ale jak tu tak sedím v kanceláři pana Snowa a čekám, až se vrátí, dělá mi potíže zachovat si chladnou hlavu. Stále se vracím k myšlenkám na pana Blacka. K tomu, jak jsem cítila na prstech jeho chladnou pokožku. A tak dál.

Napiju se čaje, který už vychladl. Znovu se zaměřím na tehdejší ráno a vzpomínám na každou drobnost. Kde jsem to skončila?

Už vím, u Juana Manuela. Když jsem se s ním rozloučila, zamířila jsem s vozíkem k výtahu a vyšla do vestibulu. Dveře se otevřely a venku stáli pan a paní Chenovi. Jsou to častí hosté, stejně jako Blackovi, jen s tím rozdílem, že Chenovi pocházejí z Taiwanu. Pan Chen prodává textil, nebo mi to tak alespoň bylo řečeno. Paní Chenová vždy cestuje s ním. Ten den měla na sobě vínové šaty s půvabným černým lemem. Chenovi jsou vždy velmi zdvořilí. Je to charakteristický rys, který považuji za výjimečný.

Hned si mě všimnou, což je, abych pravdu řekla, u hotelových hostů vzácné. Dokonce ustoupí stranou, abych mohla vyjít z výtahu, než do něj vstoupí.

„Děkuji vám, že se k nám stále vracíte, pane a paní Chenovi.“