Obsah

ÚVOD

Jakub a Rebeka

KONÍK

ČAJOVÝ DÝCHÁNEK

NA NÁKUPECH

KDE JE MUCHLÁČEK?

JENÍK

Můžeme mít nějaké zvířátko?

NOVÝ KAMARÁD

SEZNÁMENÍ S TAMAROU

NĚCO NENÍ V POŘÁDKU

TOMÍK

ZUZKA

EMMA

VE ŠKOLE

NATÍRÁNÍ DVEŘÍ KŮLNY

TANEČNÍ KROUŽEK SLEČNY JULIE

TANEČNÍ PŘEDSTAVENÍ

CYRIL

CYRILŮV ŠKOLNÍ VÝLET

ÚVAHY O BĚHÁNÍ

VSTUP DO SPORTOVNÍHO KLUBU

CYRIL POVZBUZUJE SVŮJ TÝM

PŘÍPRAVA NA ZÁVODY

CYRILŮV PRVNÍ ZÁVOD

MILAN A JEHO KAMARÁDI

MILANŮV NÁPAD

PŘÍPRAVY NA SOBOTU

DÁREK PŘÍRODĚ

VZÁJEMNÁ POMOC

VÁNOCE JSOU TADY!

PODĚKOVÁNÍ OD LORNY A AIDEEN

PÁR SLOV O AUTORCE A ILUSTRÁTORCE

Lorna Byrneová

Můj anděl strážný, můj nejlepší přítel

Sedm příběhů pro děti

Přeložila Michaela Ponocná

Copyright © Lorna Byrne and Aideen Byrne, 2020

Translation © Michaela Ponocná, 2022

ISBN 978-80-242-8658-7

Tato kniha je věnována všem dětem na světě,

které slyší šepot svých andělů strážných.

ÚVOD

Aideen Byrneová

Milí čtenáři (a rodiče čtenářů),

mnozí z vás se dostáváte k této knize po přečtení některých předchozích děl Lorny Byrneové, možná i všech. Se mnou jste se na jejich stránkách setkávali jako s Megan, jak zněl pseudonym Lornina nejmladšího dítěte. Maminka mě požádala, abych tuto její knížku pro děti ilustrovala a napsala k ní úvod, a já ji zde budu nazývat Lornou. Chci o ní promluvit způsobem, který bude odrazem všeho, čím je – pro mě i pro každého z vás. Andělé, včetně mého anděla strážného, jí prý pověděli, že se pro tuto práci nejlépe hodím, jelikož jsem vyrostla s vírou ve svého anděla strážného. Ve světě, který se takovým věcem často vysmívá, mi Lorna dala svolení věřit.

To je v podstatě také záměr této knihy – připomenout dětem, že mají anděla strážného, a pomoci jim zůstat ve spojení s jejich duchovní stránkou. Lorna byla pro mě i řadu lidí po celém světě odjakživa báječným duchovním zdrojem a průvodcem (stejně jako mojí mámou a vším, co k tomu patří). Jsem vděčná, že se s vámi mohu podělit o něco z moudrosti, kterou mi jako dceři předala. Obzvlášť ráda mám příběh Zuzky, který jsem v dětství slyšela mnohokrát. Maminka mi ho často vyprávěla, protože jsem ji o to opakovaně prosila. O Zuzce mluvím jako o dívce s věnečkem ze sedmikrásek.

Příběhy zde uvedené jsou určeny nejen dětem, jež jsou duchovně založené, ale i těm, které takové nejsou. To je ze všeho nejdůležitější. Tato kniha je má povzbudit k prožívání duchovní stránky života. Jakékoli náboženské přesvědčení je vzhledem k tomu podružné. Takže ať už čtete tyto řádky jako člověk, který věří v anděly, nebo jako někdo, kdo si s potěšením čte o magickém světě, kde děti nejsou samy a každý den, v každém okamžiku se jim dostává pomoci – vítejte!

Pro nás obě bylo důležité, že jsme se prostřednictvím psaní a ilustrování těchto příběhů spojily se svými dětskými já a vznikla z toho kniha, v níž zaznívá hlas této části naší bytosti. I když jsou tyto příběhy fiktivní, jsou inspirovány událostmi ze skutečného života.

Doufáme, že i vy v nich spatříte svá dětská já. Nechtěly jsme vytvořit knihu o dětech, které se vydávají za velkými dobrodružstvími (přestože bývají samozřejmě zábavné), ale spíš jsme si přály vytvořit něco, co bude více odrážet skutečný život. Každý příběh je o chlapcích a děvčatech, kteří podnikají běžné věci – se svým andělem strážným po boku.

Název knihy stejně jako ilustrace na obálce čerpají ze života dvou skutečných dětí. Inspirací k názvu se stal chlapec, který byl výjimečným přítelem Lorny i celé naší rodiny. Četl její knihu Andělé v mých vlasech a Lorna se s ním poprvé setkala na jedné ze svých akcí, kam přijel s rodiči z nemocnice, protože ji chtěl vidět na vlastní oči. Okamžitě ho postřehla, jelikož byl zjevně nemocný a vybavený mnoha lékařskými podpůrnými prostředky. Andělé jí řekli, ať k němu nepřitahuje pozornost, ona však nechápala, proč si ho publikum více nevšímá. Když došlo na otázky a odpovědi, chlapec vstal a pravil: „Můj anděl strážný je můj nejlepší přítel.“ Bez jakýchkoli rozpaků či váhání to přiznal – na rozdíl od mnoha jiných v obecenstvu. Vím, že se s vámi Lorna chce v budoucnu podělit podrobněji o příběh tohoto výjimečného chlapce, pokud bude moci. Prozatím jsme na jeho památku pojmenovaly tuto knihu. Jsem ráda, že vstoupil do našich životů, byť jen na chvíli, a nacházím útěchu v tom, že je nyní s Bohem a všemi anděly a že našel mír. Jako člověk, který již ztratil některé své milované a věří, že jsou v míru s Bohem, někdy se nacházejí v naší blízkosti a podporují nás, odjakživa cítím, že tu největší účast potřebují ti, kteří je zde postrádají. Noahově rodině a přátelům bych ráda řekla, že je máme moc rádi.

Ilustrace na obálce čerpá z mého dětství. Pokud jste četli některou z Lorniných knih, tak víte, že můj otec zemřel, když mi byly čtyři. V době, kdy Lorna musela do práce a moji sourozenci nebyli doma, mě hlídal taťka (nikdy jsem mu neříkala jinak a teď to měnit by mi připadalo nepatřičné). Po jeho smrti naše sousedka vyprávěla Lorně, že jednou viděla tátu, jak mě houpe vzadu na zahradě – v té době byl smrtelně nemocný a zbývalo mu už jen pár dní života. Pro člověka na prahu smrti to byl obrovský výkon. Lorna mi řekla, že věří, že mu andělé včetně jeho anděla strážného pomohli vstát z postele a jít mě pohoupat. Zdálo se mi správné vzdát taťkovi hold v této knížce – nejspíš proto, že jsem často vzpomínala na své dětství a strávila nejeden večer tím, že jsem si o něm povídala s Lornou. K tomuto okamžiku ze svého života jsem se obrátila s vědomím, že dospělí často vnímají děti jako stvoření beze strachu, jež si připadají nezničitelná. Z vlastního dětství si pamatuji, že tomu tak vždycky nebylo. Doufáme, že tyto příběhy vám dětem pomohou ke statečnosti.

Aideen – přibližně pětiletá – na houpačce vzadu na zahradě.

Vím, že si mnozí rodiče či jejich milovaní už dlouho přáli, aby Lorna vydala nějakou dětskou knížku. S mnohými jsem se setkala. Když vás nyní oslovuji, stejně jako další dospělé obecně, chci zdůraznit, že záměrem této knihy je především připomenout kterémukoli dítěti, jež si ji bude číst, že má svého anděla strážného. Lorna často mluví o tom, že všechny mladší děti vidí anděly, a zvlášť toho, který nad nimi bdí. Někdy si říkám, kolik „imaginárních kamarádů“ je ve skutečnosti andělem strážným. Současný způsob života dětem duchovnost bere. Rodiče by však neměli mít strach nechat své dítě věřit v anděla strážného, neboť tato víra by je měla provázet po celý život a pomáhat jim – tak jako je tomu u mě. Jako malá jsem nikdy nepochybovala o tom, že mám anděla strážného. Pamatuji si, že jsem si se svou andělkou hrála. Možná tato kniha dětem pomůže zapamatovat si svého anděla strážného a poznat jeho přítomnost. Třeba zapůsobí podobným způsobem i na dospělé. Spiritualita nám vnáší do života sílu, z níž je často nezbytné čerpat. Žít – prospívat – je snazší, pokud nejste sami a vnímáte, že vás někdo miluje a je vám oporou.

Další věc, na kterou bych vás ráda upozornila, je Lornina dyslexie. Odjakživa mě jímá posvátná úcta nad tím, jak navzdory dyslexii a nedostatku vzdělání dokázala napsat tolik krásných knih. Dokonce se staly mezinárodními bestsellery. V Irsku padesátých let minulého století se něco jako dyslexie neuznávalo, takže Lornu pokládali za „retardovanou“ a zhruba od deseti let jí neumožnili dál chodit do školy. Přinejmenším si tedy odneste z této knihy alespoň fakt, že ji napsala žena s poruchou učení, které se dostalo jen několika let školní výuky. Víme, že při dosahování vlastních snů a smysluplného života plného lásky, jaký přináší radost, nám často stojí v cestě řada překážek – takových, které můžeme ovlivnit, i těch, nad nimiž nemáme pražádnou kontrolu. Doufám, že vám tato kniha pomůže uvidět před sebou světélko naděje.

Moc jsem se bála, že když napíšu tento úvod a doplním Lorniny příběhy ilustracemi, stanu se zranitelnou. Uprostřed psaní jsem zpanikařila; částečně proto, že to byl vedlejší projekt k mé práci na plný úvazek – uprostřed pandemie –, ale i kvůli vší nejistotě spojené s tím, že zveřejním něco ze svého života. K tomu se přidružovala rovněž úzkost, kterou takové zveřejnění vyvolává. Lorna mi pomohla připomenout si, že vložit do tohoto uměleckého díla své srdce má přece smysl – pro děti. Dobře si pamatuji, jak mě šikanovali. Vybavuji si, jak jsem se bála vyjít na pódium a tancovat. Vím, jaké je být nemocná a izolovaná (moje zkušenost se velmi liší od Zuzčiny a za to se snažím být každý den vděčná). Nezapomněla jsem na to, jak jsem si dělala starosti o maminku. Seznam toho, co na stránkách této dětské knížky poznávám a co se týká mě samotné, by takhle mohl dlouho pokračovat.

Nikdy jsem neměla ráda příběhy pro děti. Od útlého věku jsem četla knížky pro dospělé – zčásti díky své čtenářské vyspělosti, ale také proto, že jsem ve vyprávěních o dětech nikdy nespatřovala odraz sebe samé. Doufám, že se tato kniha přidá k vzrůstajícímu množství dětské literatury, jež čerpá ze životů skutečných dětí, povzbuzuje je a pomáhá je budovat.

Mým přáním bylo autenticky zobrazit anděla strážného každého dítěte v této knize. Domnívám se, že se často mylně oddáváme vnímání andělů v jejich tradičnější, posvátné podobě. Určitě víte, co mám na mysli. Podle Lorny však na sebe berou lidskou podobu, aby nám poskytli útěchu. Domnívám se, že dítěti se jeho anděl strážný často zjevuje jako lidské stvoření, třeba i v pestrobarevném oděvu, se zajímavým účesem… a pro legraci může mít i křídla. Lorna mi řekla, že vzezření anděla strážného někdy odráží nějakou naši potřebu. Pokud nám schází síla (duševní či tělesná), náš anděl strážný může vypadat jako válečník. Potřebujeme-li se více napojit na svou ženskou či mužskou stránku, právě anděl strážný může být odrazem toho, čeho se nám nejvíc nedostává. Někdy na sebe vezme podobu, jež nám připomene to, co bychom měli přijmout – nebo na čem bychom měli zapracovat. Lorna tvrdí, že ten můj má sklon naznačovat, jako by si rval vlasy… – a já vím, proč tomu tak je: měla bych zapracovat na ukotvení v přítomném okamžiku a na tom, abych v náročnějších dnech nepodléhala úzkosti a panice.

Doufám, že se mi dostalo duchovní inspirace a že se v těchto obrázcích odráží také mé srdce. Ze všech sil jsem se snažila představit si anděla strážného každého dítěte pravdivým, realistickým způsobem a vtělit jeho podstatu do ilustrací. Umělecká tvorba pro mě vždy byla něčím vzácným a osobním. Mám pocit, jako bych vypouštěla ptáče k prvnímu letu. Kéž vám při své pouti přinese radost.

S láskou

Aideen

Jakub a Rebeka

1. kapitola: Koník

2. kapitola: Čajový dýchánek

3. kapitola: Na nákupech

4. kapitola: Kde je Muchláček?

KONÍK

Jakub byl v ovocném sadu a povídal si se svým andělem strážným. Jak se šoural trávou, vyskakovaly z ní kobylky a některé mu přistály na rukou a na kalhotách. Jakub se rozesmál a napodoboval je; poskakoval v trávě a volal na svého anděla strážného: „Líbí se mi tvoje jméno, protože se mi líbí i luční koníci.“

Jeho anděl strážný mu pošeptal do ucha: „A mně se zase líbí, Jakube, že mi říkáš Koníku.“

V tu chvíli se mezi stromy jasněji prodraly sluneční paprsky a ozářily trávu. Jakub se zastavil a podíval se na kobylku na své ruce. Musel přivírat oči, jelikož mu do nich svítilo slunce, zahlédl však svého anděla strážného – jako hocha ve smaragdově zeleném oděvu. Honem se podíval jinam, aby mohl víc otevřít oči, protože si myslel, že pak uvidí anděla zřetelněji, ale právě v tom okamžiku zakryl slunce mrak.

Jakub byl zklamaný. Ze svého anděla strážného pak už neviděl nic.

„Nepředstavoval jsem si tě jako kluka s dlouhými žlutými vlasy,“ řekl Koníkovi. Stál ve vysoké trávě v sadu; přikryl si ústa dlaní a vzrušeně se zachichotal.

Jeho anděl strážný pravil: „Andělé nejsou chlapci ani děvčata, ale já jsem věděl, že se ti bude líbit, když budu vypadat jako kluk.“

Jakub souhlasně přikývl a poznamenal: „Děkuju ti, že jsi mi dovolil tě spatřit, Koníku.“

„Není zač,“ odpověděl mu jeho anděl strážný. „Volá tě maminka a tvoje sestřička je už vzhůru.“

„Ach jo,“ prohlásil Jakub zklamaně. „Myslel jsem, že budu sám trochu déle.“

„Nikdy nejsi sám, Jakube. Jsem stále s tebou.“

„Já vím, Koníku,“ řekl Jakub, „a ty mě aspoň v jednom kuse neotravuješ jako moje malá sestra.“

„Buď na svou sestřičku Rebeku hodný,“ pošeptal mu jeho anděl strážný.

„Já jsem na ni vždycky hodný. Mám ji moc rád, ale je hrozně otravná. Chce všechno, co mi patří,“ namítl Jakub.

Jeho anděl strážný mu znovu pošeptal do ucha: „Volá tě maminka.“

Jakub proběhl vysokou trávou ven ze sadu a brankou do zahrady. „Zastav se a zamkni branku,“ řekl mu jeho anděl strážný. „Musíš se starat, aby tvoje sestřička byla v bezpečí.“

„Díky,“ odpověděl mu šeptem Jakub, načež zamkl vrátka a utíkal do domu.

Sotva prolétl dveřmi, jeho sestřička na něj zakřičela: „Kdes byl? Vážně se mi po tobě stýskalo, Jakube!“ Pevně ho objala a zopakovala: „Vážně se mi po tobě stýskalo!“

Jakub si pomyslel, že by své sestřičce Rebece raději neměl vykládat, že byl v sadu a povídal si s Koníkem, svým andělem strážným. Místo toho vytáhl z kapsy kostičku lega a řekl, že si s ní hrál na plotě. Rebeka se po ní natáhla a chtěla si ji vzít. Proto ji zvedl co nejvýš a prohlásil: „Ne, ta je moje. Jdi si hrát se svým legem.“ Ale ona se na svého velkého bratra podívala těma krásnýma očima a s úsměvem od ucha k uchu žadonila: „Prosím, prosím!“ Jakub se vzdal a kostičku jí dal. Moc rád viděl sestřičku šťastnou a rozesmátou.

Jindy si Jakub zase vzal pastelky a papír a sedl si ke kuchyňskému stolu. Začal kreslit obrázek, což byla jeho velmi oblíbená zábava. Jakmile si však toho Rebeka všimla, přišla ke stolu a okamžitě si vylezla na židli. Trvala na tom, že chce Jakubovy pastelky a papír, na který Jakub kreslí. Přistoupila k nim jejich maminka a řekla: „Vezmi si vlastní pastelky a papír, Rebeko.“

Holčička se však neústupně rozkřičela: „Ne, já chci Jakubův. Ten jeho je lepší než můj.“

Maminka se obrátila na Jakuba: „Nedal bys Rebece svůj obrázek a pastelky a nevzal by sis její, aby tu byl klid?“

Chlapec na ni smutně pohlédl se slovy: „Ale to není fér, mami.“

V téže chvíli mu jeho anděl strážný pošeptal: „Udělej, co ti říká maminka.“

A tak dal Jakub Rebece svoje pastelky a obrázek, který kreslil. Vzal si čistý list papíru, který sestra dostala od maminky, a její pastelky. Potom se díval, jak začmárala celý jeho výtvor.

Anděl strážný mu pošeptal do ucha: „Ona tě miluje, Jakube. Jsi její velký bratr a ona chce dělat všechno, co děláš ty. Přeje si být úplně stejná.“

Chlapec se pustil do dalšího obrázku a v duchu řekl svému andělu strážnému: „Kéž by Rebeka nechtěla být jako já a mít všechno, co je moje.“

O pár minut později sestřička trvala na tom, že chce i jeho nový obrázek. Přála si kreslit na tentýž papír jako on. Jakub seskočil ze židle, mával dokončeným obrázkem a křičel na ni: „Jestli ho chceš, musíš si mě nejdřív chytit!“

Rebeka také seskočila ze židle a se smíchem se rozběhla za Jakubem. Volala na něj: „Já tě chytím!“

Rebeka kreslí na Jakubův obrázek; Jakub a jeho anděl strážný jsou vedle ní.

Jakub utíkal do obývacího pokoje a schoval se pod deku na gauči. Obrázek vykukoval zpod deky. Rebeka skočila na bratra, popadla obrázek, vyběhla ze dveří a hnala se po schodech nahoru.

Jakub vyskočil a běžel za ní. Oba křičeli a smáli se – ohromně si to užívali.

Později večer, když už Jakub ležel v posteli a odříkal s maminkou modlitby, zeptal se, jestli by si mohl před spaním ještě chvíli kreslit. „Ano, deset minut,“ řekla mu maminka a odešla z pokoje.

Jakub sáhl rukou pod postel a vytáhl odtamtud krabici. Zvedl víko, kterým byla přikrytá, a vyndal z ní pastelky a papír. Nakreslil svoji sestřičku a sebe, jak se v gumákách cachtají v kalužích vody. Byl skoro hotový, když mu jeho anděl strážný pošeptal do ucha: „Teď už bys měl kreslení odložit. Je čas jít spát.“

Jakub ho bez váhání poslechl a uložil si obrázek do krabice. Tu pak zastrčil co nejdál pod postel. Schovával si tam všechny speciální věci, aby se jich sestřička nezmocnila.

Těsně před usnutím poděkoval svému andělu strážnému, a ve chvíli, kdy zavíral oči, pravil: „Mám tu nejlepší sestru na světě.“

ČAJOVÝ DÝCHÁNEK

Jednoho slunečného dne se Jakub obrátil k mamince: „Říkala jsi, že až bude příště hezky a teplo, můžeme si udělat venku čajový dýchánek.“

Maminka na něj pohlédla a namítla: „Zahrada na to není dost velká.“

Jakub pravil: „Ale ten dýchánek bychom si přece mohli udělat v parku.“

Jakmile malá Rebeka uslyšela, že její bratr mluví o čajovém dýchánku, samozřejmě začala vykřikovat: „Prosím, mami! Prosím, mami!“ Maminka nakonec ustoupila a řekla: „Tak dobrá, dnes odpoledne, ale nejdřív mi musíte pomoct s uklízením.“

Obě děti se na ni podívaly a zeptaly se: „Musíme?“

„Ano, pokud chcete, abychom si udělali v parku čajový dýchánek,“ odpověděla jim.

„Tak jo. Kde máme začít?“ chtěl vědět Jakub.

Maminka rozhodla: „V obýváku, kde máte všechny hračky. Roztřiďte si je a ukliďte.“

„Dobře,“ souhlasily děti a odběhly.

Blížilo se poledne. Sluníčko svítilo opravdu silně. Byl hezký teplý den.

Jakub se zeptal maminky: „Myslíš, že si už brzy uděláme ten dýchánek?“

„Ano,“ odpověděla mu. „Pojďme si nachystat všechny věci. Budeme potřebovat velkou deku, ovoce a nějaké dobroty. Vyndejte je ze skříňky.“

I Rebeka běžela pomáhat. „My to připravíme!“ zvolal Jakub.

Maminka chystala sendviče, když se jí Rebeka otázala: „Můžu na dýchánek pozvat svoji kamarádku Marušku odvedle?“

„Mohl by přijít i Petr?“ chtěl vědět Jakub.

Maminka přikývla a pravila: „Ano.“

A tak vzal Jakub Rebeku za ruku a šli k sousedům. Zaklepali na dveře a zeptali se, jestli by s nimi Maruška mohla jít na čajový dýchánek.

„Ano,“ odpověděla jim její maminka.

„Za pár minut vyrazíme do parku,“ řekl Jakub.

Maruška měla také velkou radost.

Jakub zašel ještě kousek dál, zaklepal na další dveře a pozval svého kamaráda Petra, aby se k nim připojil. I Petr byl moc rád, že ho pozvali.

Zanedlouho došli Jakub a Rebeka s maminkou, Maruškou a Petrem do parku. Nesli si s sebou deku a plno dobrot. Maminka ji roztáhla na trávníku a Jakub s Rebekou se posadili. Objevili se i další rodiče s dekami a dobrůtkami. Nakonec z toho byla velká zahradní slavnost v parku na jejich sídlišti.

Brzy si už všechny děti hrály. Objevilo se pár slziček, když někdo upadl, ale vždycky šlo jen o malé škrábnutí. Děti dokonce přiměly i své maminky a tatínky, aby se k nim přidali, honili se s nimi a skákali přes švihadlo. Další se zase bavili s obručemi. Děti pozorovaly rodiče, jak se snaží hrát různé hry, a občas se jim smály. Někteří z nich totiž vypadali obzvlášť legračně, když se pokoušeli kroužit obručemi kolem boků. Jiní rodiče zase tvrdili, že dokážou vyskočit mnohem výš než děti, ale nepovedlo se jim to. Dětem šlo všechno líp, dokonce i hra na honěnou – utíkaly svým maminkám a tatínkům, kteří je nebyli schopní chytit. Parkem se rozléhal smích.

Rodiče se unavili a tvrdili, že si musejí odpočinout. Posadili se na deky a povídali si.

Později se spolu podělili o jídlo. Než se nadáli, nezbyl ani jediný sendvič, kousek ovoce či dobrota. Všechno bylo snědené.

Jakmile dýchánek skončil, pustili se do uklízení. Rodiče poskládali deky a děti daly všechny hrníčky a obaly od sladkostí do košíků. Trávník po nich zůstal zcela bez poskvrnky. Nenechali tam dokonce ani drobky pro ptáčky.

„Až bude příště zase hezky a teplo, musíme si to zopakovat,“ navrhla maminka Jakuba a Rebeky ostatním rodičům, když si balili věci.

Všichni rodiče s tím souhlasili, stejně jako děti, jež samou radostí poskakovaly.

Když Jakub a Rebeka kráčeli s maminkou zpátky domů, Rebeka se začala vyptávat: „Můžeme si to zopakovat zítra?“

„Tak za dva týdny,“ řekla maminka. „Promluvím si s dalšími rodiči a zjistím, kdy se jim to bude hodit.“

Jakub se zeptal: „Můžu si vzít kolo a trochu se projet po sídlišti?“

Maminka mu odpověděla: „Za pár minut. Nejdřív musíš uklidit věci z košíku a Rebeka ti pomůže.“

Jakub a Rebeka se podívali na maminku a povzdechli si.

Maminka pravila: „No, jestli chcete mít ještě někdy dýchánek v parku se všemi ostatními rodinami, musíte i vy odvést svůj díl práce – což děláte, ale ještě není všechno hotovo. Potřebuju, abyste uklidili ty věci z košíku.“

„Tak jo,“ řekli Jakub s Rebekou, oba naráz a s širokým úsměvem na tváři. Vzali si od maminky košík, položili ho na kuchyňský stůl, vyndali z něj všechny papírky od sladkostí a vyhodili je do koše. Pak vytáhli kelímky, aby se mohly umýt. V lahvi zbylo trochu zředěného pomerančového džusu, a tak se Jakub zeptal maminky, jestli se o něj můžou podělit. „Ano,“ odpověděla.

Pár minut nato uložili košík a prohlásili: „Hotovo.“

Maminka jim řekla: „Tak teď si už můžete jít hrát.“

Oba vyběhli ven.

Po chvíli se však vrátili domů a šli do kuchyně, kde maminka začínala připravovat večeři. „Prší,“ oznámil jí Jakub.

Maminka pravila: „Nestěžuj si na déšť. Potřebujeme ho. Pár dní už nepršelo.“

Jakub řekl: „Já si přeju, aby bylo hezky.“

Maminka se k němu otočila a začala mu vysvětlovat: „Kdyby nepršelo, neměli bychom co jíst. Nevyrostla by úroda. Zvířata by neměla trávu. Na stromech by nebylo žádné ovoce. Všechno by uschlo a zašlo. Potřebujeme déšť. I ty, Jakube, potřebuješ vodu, abys měl co pít. Voda je ve všech nápojích, které si dopřáváme. A kdyby nepršelo, co by si počaly rybky?“

Jakub pravil: „No jo, na to jsem zapomněl. Ale někdy mi připadá, že prší strašně moc, mami.“

„Já vím,“ souhlasila s ním maminka, „ale když jsme v parku pořádali čajový dýchánek, tak nepršelo.“

Jakub se usmál: „To ne.“ Vrátil se do obývacího pokoje, došel k oknu a zadíval se ven. Pozoroval, jak z mraků padá déšť. Těsně předtím, než se rozpršelo, obloha potemněla a teď to vypadalo, že liják hned tak nepřestane.

Jakub řekl v duchu svému andělu strážnému: „Maminka má vždycky pravdu.“

Koník mu pošeptal: „Pokaždé bys měl poslechnout tatínka a maminku a udělat, co ti říkají. Tvoje maminka má s deštěm pravdu. Všechno potřebuje vodu.“

Jakub svému andělu strážnému potichu odpověděl: „Děkuju ti, Koníku.“ Vtom k němu přiběhla sestřička a zeptala se ho, na co se dívá. Jakub jí řekl: „Jenom se dívám, jak prší.“

„Všechno je mokré!“ zvolala Rebeka, rozesmála se a dodala: „Hrozně ráda bych šla ven a hrála si v dešti.“

Jakub na ni pohlédl a řekl: „Maminka by ti to nedovolila, protože bys zmokla a mohla se nachladit.“

„Bylo by to, jako kdybych se šla koupat oblečená, Jakube.“ Dívali se z okna společně a ona se znovu rozesmála.

Pak uviděli, jak před domem zastavuje tatínkovo auto. Zavolali na maminku: „Táta je tady!“

Jakub běžel ke dveřím a otevřel je. Jejich tatínek tam stál celý promočený. Řekl Jakubovi a Rebece: „Takhle jsem zmokl jen na tom kousku cesty od auta ke dveřím. Díky, že jste mi otevřeli. Byl bych mokrý ještě víc, kdybych to musel udělat sám.“

Rebeka vystrčila ruku ze dveří, ucítila, jak jí na ni dopadlo pár kapek, a zachichotala se.

„Tak už zavři,“ vybídl ji tatínek.

Rebeka zavřela dveře a pomohla je tatínkovi zamknout. On pak obě děti pořádně objal.

Maminka pravila: „Jsi doma brzy.“

„Šéf říkal, že můžu jít dřív, protože ráno musím začít pracovat už v šest.“

Maminka prohlásila: „No, večeře zatím není hotová.“

„To je skvělé,“ řekla Rebeka. „Tak to si ještě můžeme jít hrát.“

Maminka pravila: „Nechte tatínka trochu vydechnout. Nezapomeňte, že musí být v šest ráno v práci.“

„Tak jo, pohrajeme si jenom trochu,“ řekla Rebeka.

„Dobrá,“ souhlasil tatínek a všichni tři šli do obýváku, aby si chvíli hráli na podlaze.

O něco později je maminka zavolala, ať jdou prostřít stůl. Děti zakňouraly, protože si ještě chtěly hrát, ale tatínek jim řekl: „Radši bychom měli poslechnout šéfa.“

Jakub vstal a běžel do kuchyně a za ním i jeho sestřička s tatínkem. Začali prostírat a za dvě minuty už všichni seděli u stolu a večeřeli.

Když byl čas jít spát, tatínek odnesl Rebeku do postýlky a o hodinu později uložil i Jakuba. Řekl mu, že si taky půjde za chvíli lehnout.

Jakub poznamenal: „Ty a maminka tvrdě pracujete.“

Tatínek přisvědčil: „Ano, vaše maminka i já musíme tvrdě pracovat, abychom zaplatili účty a mohli jsme vám dětem nakoupit dárky, když máte narozeniny, a taky všechny věci do školy.“

„Díky,“ řekl Jakub tatínkovi a objal ho.

Tatínek pravil: „A teď se pojďme pomodlit, než usneš.“

Učinili tak, a když tatínek odešel, Jakub poprosil Koníka, aby se s ním pomodlil i on. Jeho anděl strážný mu pošeptal: „Já se vždycky modlím s tebou, Jakube.“

Jakub se modlil za svou maminku, za tatínka i sestřičku. Ztěžkla mu víčka a krátce nato usnul. Připadalo mu, že slyší tatínka, jak si jde nahoru lehnout, ale neslyšel ho, protože už spal.