strana 1 – titulní list

Hana Whitton

SEDMý HříCH SE TRESTá SMRTí

Ikar

Hana Whitton

SEDMÝ HŘÍCH SE TRESTÁ SMRTÍ

Copyright © Hana Whitton, 2011, 2022

All rights reserved

ISBN 978-80-249-4727-3

Paulovi s láskou a s díky za všechno

KAPITOLA PRVNí

Abingdon, o Vánocích léta Páně 1166

d tlusté dřevěné okenice Gracina úzkého okna, kterou navíc zakrýval těžký purpurový závěs, se ozývalo tiché, ale neodbytné ťukání. Grace Cummnorsová, dcera jednoho z nejvlivnějších a nejurozenějších abingdonských šlechticů, spala spánkem tak hlubokým, že ji ten dotírající zvuk probudil až po nějaké chvíli. Posadila se rozespale na lůžku a váhavě rozhrnula dlouhé závěsy, které kolem něj na noc zatáhla služebná. Pokoj ponořený do měkkého přítmí útulně ozařoval oheň, jenž dosud plápolal v krbu, a svíce dohořívající v masivním stříbrném svícnu vedle sloupkové postele.

Grace spustila nohy na hebkou kožešinu před lůžkem. Příjemně hřála do bosých chodidel. Přehodila si přes ramena plášť podšitý beránkem. Zima léta Páně 1166 byla krutá a všudypřítomný mrazivý chlad nezapudila ani borová polena vesele plápolající v krbu.

„Vsadím se, že je to zase Thomas! Na návrat domů má vždycky času dost, a sestra aby mu pak pomáhala z kaše!“ rozhořčeně si polohlasem stěžovala Grace. Její starší bratr Thomas působil v královských službách a pokaždé, když se na nějaký čas vrátil domů, rád trávil chvíle na honech a s přáteli. Otec nesl synovy občasné pozdní návraty s nelibostí, a tak Thomas vždy, když se v dobré společnosti pozdržel, využíval sestřiny laskavosti – a také toho, že se její pokoj nacházel v přízemí kousek od postranního vchodu.

Grace přistoupila k oknu a odtáhla těžký rudý závěs. Pak opatrně, jen na škvírku, jako by se bála, že i sebemenší zaskřípění vytrhne ze spánku rodiče anebo služebnictvo, pootevřela okenici. Do komnaty se jako nevítaný host vmžiku vedral ledový půlnoční vítr a přinesl s sebou několik velkých vlhkých sněhových vloček. Zavířily nezbedně pokojem a pár se jich zachytilo v Graciných dlouhých černých vlasech.

„Ach, Rosamundo! Co děláš venku po půlnoci, a v takovém nečase k tomu?“ zvolala překvapená Grace, která zcela zapomněla na opatrnost, když v zasněžené postavě v dlouhém kožešinovém plášti, postávající netrpělivě v temném stínu pod oknem, poznala svou přítelkyni. Rosamunda se právě chystala znovu, nyní již pořádně zabušit na okenici.

„To se patrně nedozvíš, pokud mě tu necháš ještě chvíli postávat. Protože v takovém případě určitě zmrznu na rampouch!“ Rosamunda se tichounce zasmála. Zaklonila přitom hlavu, takže jí kožešinová kapuce sklouzla z plavých vlasů, hebkých jako zlaté hedvábí.

„Už jdu!“ ujistila ji rychle Grace a rozběhla se ke dveřím svého pokoje. Opatrně je pootevřela a vykoukla na chodbu. Byla prázdná. Spoře ji osvětlovalo jen pár skomírajících loučí. Všichni včetně služebnictva už dávno spali.

Grace vyklouzla z pokoje a neslyšně se prosmýkla chodbou. Od úst jí stoupaly drobné bílé obláčky sraženého dechu, taková tam panovala zima. Vmžiku se ocitla u postranních dveří a zvolna otočila velkým zčernalým klíčem v zámku a nato odsunula i závoru. Správce dbal na pořádek, takže hluboké ticho sídla nenarušilo ani jediné zavrzání dokonale promazaných veřejí. Jen Thomasovi psi Arrow a Dots, hovící si nedaleko dveří, zvědavě vztyčili hlavu z natažených tlapek a nastražili uši.

„Buďte tiše, oba dva, to jsem přece já!“ konejšila je šeptem Grace. Psi se opět uložili ke spánku.

Grace otevřela dveře dokořán. Rosamunda spěšně vklouzla z reje vířících vloček do chodby. V rychlosti si z dlouhého kožichu i vlasů setřepávala sněhovou záplavu.

„Jak ses sem, prosím tě, dostala? Kde máš nějaký doprovod? A kdes nechala koně?“ vyzvídala Grace šeptem a odváděla Rosamundu chodbou ke své komnatě. „Přece jsi sem nešla pěšky!“

I to by však bylo nezkrotné Rosamundě, která často doprovázela svého otce do pomezních hradů na nebezpečné hranici s Walesem, podobné. Obvykle prosadila všechno, co si do té své půvabné hlavy vzala, a pokud se právě chtěla přítelkyni ze sousedství s něčím závažným svěřit, nic jí v tom nemohlo zabránit. Ani prosincová půlnoční vánice ne.

„Přijela jsem na koni, jak jinak! A uvázala jsem ho u vašich stájí,“ ujistila ji Rosamunda. „Mluvíš jako moje matka, Grace, doopravdy!“

„Někdy si tak připadám, když vidím ty tvoje kousky. Mám pocit, že na tebe musím dávat v jednom kuse pozor!“ připustila se smíchem Grace. „A teď už pojď, prosím tě, ať mi tu doopravdy nezmrzneš!“ S těmi slovy postrčila Rosamundu do vyhřátého pokoje.

Rosamunda Cliffordová byla dcera jejich souseda, urozeného, mocného a bohatého lorda Waltera de Clifford, který s manželkou Margaret Isobel vychoval ještě pět dalších dětí. Rosamundiny sestry Arnice a Lucy byly už dávno provdané, a tak nejmladší Rosamundu rozmazlovali nejen rodiče, ale i její tři bratři, Walter, Richard a Gilbert.

Walter Clifford se mohl kromě početné rodiny pyšnit oslnivou kariérou u královského dvora. Byl vlivný, ale i nesmírně bohatý. Patřila mu půda a sídla jak v okolí Abingdonu, tak na velšském pomezí. K jedné z jeho strategicky nejdůležitějších držav pařil hrad Clifford na řece Wye, důležité místo na hranici mezi Anglií a Walesem, podle něhož si Walter dokonce zvolil jméno. A právě tohle místo získávalo na významu doslova každým dnem, protože neustále vzrůstalo napětí mezi odbojným Walesem a panovníkem Henrym II., který nehodlal strpět žádný odpor.

Král využíval hrad Clifford na řece Wye jako svou základnu a rád a často se tam vracíval, takže Walter Clifford zde trávil valnou část roku, obvykle spolu se svými syny. Párkrát, když na něj nepřestávala naléhat, vzal s sebou i Rosamundu.

Rosamunda nyní poslušně vkročila do Gracina prostorného pokoje. Příjemné teplo ji objalo jako vítající náruč. Vzápětí se uvelebila na velké kožešině před krbem a zimomřivě natáhla zkřehlé ruce k praskajícím plamenům.

„Vydrž chvilku, doběhnu ti do kuchyně pro pohár svařeného vína!“ řekla jí Grace, když viděla, jak se Rosamunda chvěje zimou.

„Přines raději rovnou celou konvici!“ křikla za ní tlumeně přítelkyně.

Grace za sebou tiše přivřela dveře, ještě však zaslechla Rosamundin zvonivý smích.

Zamířila ke kuchyni. Našla tam starou Beth, která tam jako poslední ze služebnictva uklízela a chystala přípravu na zítřejší snídani a oběd.

„Mělo mě napadnout, že tě tady ještě najdu, Beth! Všichni ostatní jsou už dávno v posteli!“ poznamenala s úsměvem Grace.

Beth sebou polekaně trhla.

„Ach paní Grace, a jak to, že ty takhle pozdě nespíš?“ zhrozila se naoko stará služebná a kuchařka v jedné osobě.

Grace jen mávla rukou. Beth se svěřit mohla. „Přijela nás navštívit Rosamunda.“

Beth se chápavě usmála: „To má jistě na srdci něco neodkladného!“

Všichni věděli, že se má Rosamunda vbrzku zasnoubit s Edwardem Kingstonem, potomkem předního anglického šlechtického rodu. Edward sice Rosamundu okouzlil dvorným vystupováním i hezkou tváří a urostlou postavou, ale zasnoubení a plánovaná svatba byly spíš dílem Edwardových a Rosamundiných rodičů, kteří v tomto svazku spatřovali výhodné spojení dvou významných a bohatých rodin.

Grace jí úsměv oplatila. „Přines nám svařené víno, Beth, Rosamunda je promrzlá na kost,“ požádala služku.

„Ano, paní Grace, a přinesu k němu i pár plátků té studené pečeně. A pokud se paní Rosamunda zdrží, měla by zůstat na noc. Připravila bych jí pokoj pro hosty. Mladá dívka by se neměla potulovat nocí sama, a v takovém nečase k tomu!“

„Uvidíme,“ odpověděla vyhýbavě Grace. „Ovšem pokud se rozhodne vrátit domů, musí ji někdo doprovodit. Opravdu by se neměla vydávat na cestu sama. Není to bezpečné.“

„Moudrá slova, paní Grace! Vzbudím Bartha, ten se toho úkolu určitě rád ujme.“ Bartholomew, jemuž se říkalo většinou Barth, byl starý vysloužilec, který u Cummnorsových vykonával pověstných devět řemesel – byl to podkoní i strážný, také příležitostný poslíček a nepohrdl ani prací v kuchyni. Věděl totiž, že mu za to Beth vždycky jako odměnu podstrčí tučné sousto.

Grace jen souhlasně přikývla a odkráčela.

Rosamundu našla dosud usazenou u krbu, s pohledem zasněně upřeným do tančících zlatavých plamenů, jako by byla zcela ztracená v nějakém jiném světě.

„Beth tu bude ve chvíli se svařeným vínem a také s nějakým občerstvením,“ sdělila jí Grace a pozorně se na zamyšlenou přítelkyni zahleděla. Viděla v ní sestru, kterou neměla. Cliffordovi a Cummnorsovi se družili a jejich nejmladší dcery, Rosamunda a Grace, vyrůstaly pospolu.

Grace se posadila naproti Rosamundě na malé sedátko u krbu. „Chceš-li, můžeš zůstat na noc. Beth ti připraví hostinský pokoj. A ráno tě pak může někdo doprovodit domů,“ navrhla jí. „Řekla bych Thomasovi, pokud bude doma.“

„Ach ne, musím se zase hned vrátit!“ zděsila se jejího návrhu Rosamunda. „Chtěla jsem jen, aby ses tu novinu dozvěděla dřív než ostatní, a hlavně ode mě!“

„A jakáže to novina ti nedala spát?“ zeptala se jí pobaveně Grace. Rosamundina netrpělivá nedočkavost pro ni nebyla nic nového. Ta vlastnost Rosamundu vždy popoháněla, aby se s Grace okamžitě podělila o každičkou maličkost.

„Na Vánoce k nám zavítá král Henry II.!“ vyhrkla dychtivě Rosamunda. „Přijede k nám do Abingdonu, představ si to!“ dodala pak jaksi důležitě. „Otec je z té královské pocty hrdostí bez sebe, i když se to na druhé straně dalo celkem čekat – otcova podpora králových tažení do Walesu je výjimečná. Náš hrad Clifford se Henrymu stal vyhledávaným útočištěm.“

„Setkala ses tam s ním někdy? Myslím na Cliffordu, když jsi otce a bratry doprovázela k velšskému pomezí?“ Grace na přítelkyni zvědavě pohlédla. Užasla, když spatřila, jaká změna se s ní po té nevinné otázce udála – tváře jí zahořely temným ruměncem a oči rychle sklopila, jako by chtěla za dlouhými hebkými řasami skrýt oheň, který v nich zažehla zmínka o setkání s králem Henrym.

„Ano,“ odpověděla po chvíli. „Zahlédla jsem ho, když jsem byla v Cliffordu posledně. Henry mě ale neviděl. Tedy alespoň si to myslím. Zastavil se tam jen krátce, vlastně spíš pouze projížděl a jeho družina potřebovala přesedlat koně. Je tak…“ Rosamunda se odmlčela, hledala nejvhodnější výraz. Vzhlédla ke Grace. Nevnímala ji však, oči měla zahleděné do onoho světa, kam se vytratila před chvílí, když Grace odběhla do kuchyně. Že by tohle byla láska? pomyslela si Grace. Zatím ji znala pouze ze sladkobolných písní trubadúrů a náhodně vyslechnutých útržků vět, co si mezi sebou šeptaly zkušenější ženy.

„Henry je tak… krásný,“ pokračovala Rosamunda po chvíli, neschopna nalézt výstižnější slovo. „Na první pohled v něm poznáš vladaře – vyzařuje z něj královský majestát. Nechybí mu však ani laskavost. Je vysoký a urostlý a tvář má mužnou, výraznou, hrdou. Plavé vlasy mu spadají zpod úzké zlaté koruny až na ramena. A jaká z něj vyzařuje síla a energie!“ Rosamunda během své zapálené řeči opět pozdvihla zrak ke Grace. Z očí se jí dal vyčíst bezmezný obdiv a hluboká láska.

Grace se zděsila. O králi se všeobecně vědělo, že trpí na krásné paní, třebaže je ženatý. A vědělo se i to, že je v lásce nestálý, vrtkavý a přelétavý. Gracin otec sir Lawrence Cummnors, který se stejně jako Walter Clifford těšil králově přízni, držel svou dceru v uctivé vzdálenosti od královského dvora. Také on vlastnil hrad na řece Wye a nesčetné pozemky na jihu Anglie, avšak dbal o to, aby se tam král nikdy nesetkal s jeho jedinou dcerou. Grace stejně jako Rosamunda rozkvétala do krásy.

„Mluvíš, jako bys k němu nevzhlížela pouze jako ke svému vladaři, Rosamundo!“ neudržela se nakonec Grace.

„Chceš tím říct, že mluvím, jako bych se do něj zamilovala?“

„Ano,“ odpověděla jí zpříma Grace.

Ozvalo se tiché zaklepání na dveře a Rosamunda už jí k tomu nestačila říct víc.

Stříbrný pohár cinkl o konvici, jak se Beth s naloženým podnosem v rukou snažila otevřít. V patách jí s mísou studené pečeně a nakrájeným chlebem spěchala mladičká služtička, oči dosud rozespalé a vlasy narychlo spletené do volného copu, jak ji Beth vyburcovala ze spánku. Vrhla na Rosamundu kradmý obdivný pohled: pověst o Cliffordově krásné dceři nelhala.

„Nelelkuj, May!“ napomenula ji rázně Beth, jejímuž ostřížímu zraku neuniklo, jak si May vzácného hosta prohlíží.

Služebné děvče v rychlosti prostřelo a pak se s úklonou vytratilo ze dveří. Beth ji vzápětí následovala.

„A co Edward Kingston?“ vyhrkla nedočkavě Grace, sotva se za oběma služebnými zavřely dveře.

Rosamunda jen mávla rukou. „Já nevím. Nikdy jsem ho nemilovala. Je sice milý, příjemný, a ovšemže bohatý a urozený, ale zhlédli se v něm hlavně mí rodiče!“ Rosamunda si vzala od Grace pohár se svařeným vínem a zamyšleně v něm smočila rty. „Nikdy jsem ho ale nemilovala,“ zopakovala pak s téměř dětskou umíněností. „Nevadilo mi to, dokud... dokud jsem nepotkala Henryho.“

„Ach, Rosamundo! Copak neznáš krále? Nevíš snad, jaká pověst ho provází? Henry si vždy vezme, po čem zatouží. A pak... nejedna paní na to už doplatila.“

„A divíš se mu?“ bránila krále ohnivě Rosamunda. „Když žije v takovém manželství? Královna Eleanor je o víc než deset let starší! Bude jí určitě dobrých pětačtyřicet! A je panovačná! Co potom Henrymu asi tak zbývá? Ty jeho pletky, to jsou jen úniky,“ hodnotila znalecky situaci. V necelých šestnácti jí královnin věk připadal až neslušně vysoký.

„Nezdá se, že by Henryho a Eleanor pojil pouze platonický vztah,“ namítla Grace. „Královna prý čeká další dítě.“ Již osmé!

„Ach, víš přece, jací jsou muži!“ odbyla ji Rosamunda a přejela si rukou po čele, jako by z něj chtěla podobné starosti odehnat. Královna Eleanor je prý dosud krásná. Ostatně vždycky byla. A je mocná. Stojí za ní její synové. Rosamundiny dlouhé štíhlé prsty gotické světice se lehce zachvěly a na ukazováčku se jí v plamenech z krbu zaleskl široký zlatý kroužek posetý rubíny a drahokamy. Byl to jeden z rodinných šperků, který otec své milované nejmladší dceři věnoval k patnáctým narozeninám. „Ale abychom nezamluvily ty Vánoce a královskou návštěvu – dostane se vám oficiálního pozvání, ale ty mi teď musíš svatosvatě odpřisáhnout, že přijdeš! Určitě! A hlavně mi musíš prozradit, jaké šaty si vezmeš na sebe!“

Grace zaklonila hlavu, až se jí dlouhé tmavé kadeře svezly na záda, a dala se do smíchu. Na Rosamundu se člověk prostě mohl vždycky zlobit jen pár krátkých minut.

h

Bartholomew jen zabručel cosi o urozených slečinkách, když ho Beth po čtvrté ranní přišla do stáje vyburcovat ze sladkého spánku s tím, že musí doprovodit domů paní Rosamundu Cliffordovou.

Grace, přes ramena těžký plášť podšitý kožešinou, doprovodila přítelkyni až k bráně Cummnorsu. Vánice dosud neustala, ale ostrý vichr, který zvečera vanul, se nyní utišil. Koně, jež Bartholomew přiváděl, měkce našlapovali v novém sněhu.

Grace Rosamundu objala. „Slib mi, že na sebe budeš dávat pozor!“ požádala ji vážně.

Rosamundě blýskly v úsměvu bílé zuby. „To ti slíbím ráda!“ ujistila ji.

Obě věděly, že se ta slova nevztahují jen na cestu dnešní nocí.

A pak už se Rosamunda s Bartholomewovou pomocí vyhoupla do sedla a zmizela v tančícím reji bělostných vloček.

h

Vysoké tóny píšťal podbarvil rychlý, úderný rytmus bubínků. Rosamunda dychtivě vyčkávala, až ji složitá figura tance dovede ke králi Henrymu II., jenž na ní od začátku večera už několikrát ulpěl obdivným pohledem, který prozrazoval zalíbení. Neuniklo jí to. A neuniklo to ani jeho manželce, královně Eleanor. Opravdu se čekala. Vysoký stupeň jejího těhotenství napovídal, že může slehnout co nevidět.

Rosamunda potlačila vzrůstající hořkost. Nenechá si přece tuhle výjimečnou chvíli pokazit!

Šlehla po královně kradmým pohledem. Opravdu vypadala na pětačtyřicet, a to přinejmenším, i když její tvář prozrazovala nevšední krásu. Kdysi nevšední! Rysy mohla mít ušlechtilé, ovšem hluboké vrásky se marně snažila zakrýt pod silnou vrstvou líčidla, jež jí teď na mnoha místech popraskalo. Průzračně modré oči měla ostré a chladné a rty stažené v přísnou, téměř nepřátelskou přímku, obetkanou jemnými nitkami tenkých kolmých vrásek.

Vtom Rosamundě kdosi sevřel útlou ruku v pevné, žhavé dlani a přetrhl tak tok jejích myšlenek. Překvapeně vzhlédla.

Byl to Henry. Usmál se na ni, když se s ní zatočil v kole, jak to předepisoval tanec.

„Milosti.“ Rosamunda sklonila hlavu v náznaku pokorné úklony. Plavá kadeř se jí přitom svezla do čtverhranného výstřihu vypasovaného světle modrého živůtku.

„Dnešní tanec s tebou je můj nejkrásnější dárek k Vánocům, spanilá Rosamundo!“ svěřil jí Henry šeptem, když se k ní sklonil. To už taneční figura nepředepisovala.

Vtom hudba ustala, jako když utne. Tanec skončil. Dvojice dotančily. Zastavily se a začaly se rozcházet, avšak Henry s Rosamundou zůstali stát uprostřed tanečního sálu, dlaně přitisknuté, neschopni odtrhnout pohled jeden od druhého.

Ke královně Eleanor, jíž se do tváří vkrádal žhavý hněvivý ruměnec, se naklonila její dvorní dáma Jean de Bois. Mládí jí už dávno proklouzlo mezi útlými prsty, přesto však byla dosud půvabná. Výrazná tvář s jemnou bílou pletí, tmavýma očima s dlouhými černými řasami, plnými smyslnými rty a drobnou bradičkou měla srdcovitý tvar. Černé vlasy ve světle svící pableskovaly matným kovovým leskem. Byla vybraně a nákladně oblečená, ověšená drahými šperky. Nespouštěla z krále téměř majetnický pohled.

Královna Eleanor se opatrně vztyčila, ruku položenou na vzedmutém životě.

„Královna Eleanor odchází do svých komnat,“ ohlásila zvučně Jean. I hlas měla smyslný, hluboký a hebký jako samet. Vypovídal o náruživé vášni.

Eleanor krátce zaváhala a střelila po Henrym ostrým pohledem.

Pochopil okamžitě. Přitiskl si dlaň na hruď a dvorně se Rosamundě uklonil.

„Brzy na shledanou, má krásná paní,“ šeptl jí tiše.

Vzhlédla k němu beze slov, oči plné nadějného očekávání, a pohledem provázela jeho vysokou, urostlou postavu až ke dveřím.

h

Královna Eleanor ztěžka přecházela po přepychově zařízené komnatě abingdonského sídla Waltera Clifforda. V krbu vesele praskala tlustá smolná polena a vzduch dýchal svěží vůní čerstvého jehličí, jímž byla místnost vánočně vyzdobená – ve velké váze v rohu pokoje spočívalo několik hustých borových větví s šiškami a štíhlé proutky třešní, které někdo nařezal v nedalekém sadu, už pučely do bílých květů s něžně růžovými okraji.

Eleanor však nic z toho nevnímala. Podpírala si dlaněmi kříž, jako by si chtěla nadlehčit ztěžklý život. Zanedlouho spatří světlo světa její další dítě. Osmé. Henrymu dala už sedm potomků. Přesto však věděla, že si ho k sobě nepřipoutala.

Je stará! V tom to je! Je o tolik starší než Henry! O celých jedenáct let. Potíž je v tom, že se stará i cítí. Hlavně v tomhle stavu.

Letošní Vánoce v nádherném sídle Cliffordových jí byl čert dlužen!

Zastavila se uprostřed pokoje a před očima jí náhle vyvstala svěží tvář krásné Rosamundy Cliffordové.

Věkový rozdíl mezi Eleanor a Henrym zpočátku nevadil. Zpočátku Henryho přitahovala její zralá krása i zkušenost.

To kouzlo však nemělo dlouhého trvání.

Zamířila k oknu a zahleděla se ven. Krajina kolem Oxfordu a Abingdonu byla půvabná a Cotswolds, táhnoucí se pak dál až k Burfordu, ještě půvabnější. Povlovné nízké kopce okolo Cliffordova domu už dávno splynuly s hlubokou tmavou nocí, jejíž ticho rušil pouze jemný, sotva slyšitelný zvuk.

Eleanor záhy pochopila, co to je. Dalo se do hustého sněžení a nadýchané vločky tančily k tmavé zemi s nevtíravým ševelením.

Vrátila se k lůžku a ztěžka na ně dosedla.

Dotěrné myšlenky se vrátily, zasypaly ji stejně chladně jako sněhové vločky promrzlou zem venku za oknem.

Krátce se zamyslela.

První Henryho nevěra na sebe nenechala dlouho čekat a hned po ní přišla další. Přecházela to, šlo-li o nějakou služtičku, o obyčejné děvče z lidu. Král se musí občas pobavit, to se patří.

Nezůstalo však jen u pletek s neurozenými.

Nad vážnějšími vztahy s urozenými paními Eleanor přivírat oči nehodlala. Hlavně ne nad jejich přidrzlými neuhýbavými pohledy, kterými se ji pak opovažovaly měřit.

Ji, anglickou královnu, Eleanor Akvitánskou!

Nemůžeš poskytnout Henrymu to, čím ho obdaříme my – svěží krásou, pružnou pokožkou a jemnou pletí bez vrásek, hustými vlasy, které nepoznamenaly první šediny, četla v jejich přímých pohledech.

Svědkyní začátku další podobné pletky se stala právě dnešního večera. Nikomu přece neuniklo, jak Henry vyznamenával tu krásnou, mladičkou a urozenou Rosamundu Cliffordovou!

Eleanor si trpce povzdychla. „Proč jen jsem souhlasila s tím, abychom sem na Vánoce jeli?“ zašeptala zlostně.

Popravdě řečeno ji už Henryho zálety začínaly unavovat. Už se jimi nechtěla zabývat. Chtěla se víc věnovat svým záležitostem ve Francii, svým dětem, svým zájmům. To ale neznamenalo, že se nechá před očima celého dvora ponižovat, navíc pro nějakou hezoučkou nicku, která jí, královně Eleanor, urozeností nesahá ani po kotníky, třebaže je nakrásně mladá!

Ukáže Henrymu, kdo bude mít poslední slovo!

Náhle na ni padla bezbřehá únava.

Užuž chtěla přivolat komornou, aby jí pomohla na lůžko, když vtom zaslechla blížící se kroky. Duněly chodbou, rázné a energické. Poznala by je mezi tisíci.

Byl to Henry.

Zapomněla na výhrůžky. Zmocnilo se jí vzrušení, za něž se vzápětí zastyděla.

Rychle se natáhla po zrcadle a upravila si vlasy. Nad líčením jen mávla rukou, vzalo dávno zasvé. Sfoukla ještě v rychlosti svíci vedle lůžka. Matné přítmí bude k vráskám milosrdné a dodá jí záhadného kouzla.

Zaslechla Henryho hlas a poté uctivé odpovědi dvorní dámy.

„Eleanor?“ ozvalo se vzápětí.

To byl celý Henry! Nenechal se ani ohlásit, prostě vpadl dovnitř.

„Tady jsem!“ hlesla tiše. Nemusela nic předstírat – to poslední, na co jí zbývaly síly, byla rozmluva s královským chotěm. Nebo spíš hádka. V tu se jejich hovory v poslední době měnívaly s nepříjemnou pravidelností.

Henry, tvář podmračenou, rázně rozhrnul zpola zatažený závěs u lože. Zjihl však, když uviděl unavenou Eleanor.

„Necítíš se dobře, má drahá?“ otázal se jí náhle tiše.

V Eleanor vzplál vítězoslavný pocit.

Bylo možná lepší, že je o tolik let starší. Byla zkušenější a věděla, jak s ním tuhle královskou hru hrát.

Však já tě naučím! pomyslela si potěšeně.

„Tvůj syn se hlásí na svět! Už brzy se narodí!“ upozornila ho naoko pokorně.

„Měli bychom se vrátit do Woodstocku. Není to odsud daleko. V královském sídle budeš mít větší pohodlí. Vyrazíme buď ještě teď v noci, nebo hned zítra ráno,“ navrhl jí. V očích jako by mu při těch slovech zahlédla zákmit dávného citu.

„Ne!“ vyrazila ze sebe zostra a překvapivě rychle se posadila na loži. „Ve Woodstocku ne! Ne poblíž Cliffordových! Moje dítě se nesmí narodit poblíž Cliffordových!“ vykřikla hněvivě. Nedokázala se už ovládnout. „Chci zpátky! Do Londýna! Tvůj syn musí spatřit světlo světa tam!“ Ne v sousedství dívky, po níž jsi hříšně zatoužil!

Ten dávný odlesk se z Henryho očí okamžitě vytratil. Ostatně, kdo ví, zda se tam vůbec nějaký objevil. Možná si to pouze namlouvala. Nyní se v nich zračil jen chladný vztek.

„Zkazíš, co můžeš, Eleanor. Uvědomuješ si to vůbec?“ V jeho hlase přesto zazněla touha po smíru.

Eleanor cítila, jak se v ní dítě neklidně pohnulo, jako by vycítilo napětí mezi rodiči. Opravdu jí nebylo nejlépe. Zatoužila nějak se Henrymu pomstít za všechny ty ústrky, za veškerou potupu, které ji kdy – a nejen dnešního večera, vystavil. Ji, dceru vévody akvitánského!

„Na rozdíl od tebe mi už nezbývají žádné síly na nějaké kurtoazní způsoby, na žádné dvorské diplomatické hrátky! Proto asi zkazím, co můžu! Rodím ti děti, dávám ti následníky trůnu. A čeho se mi za to dostává? Tvé neúcty, tvé nevěry! Tvých špinavých pletek s kdejakou poběhlicí! Myslíš, že mi uniklo, jak ses dnešního večera díval na Rosamundu Cliffordovou? Přede všemi? Nestačí ti, že jsi mi nevěrný, ty mě navíc musíš zostudit před celým dvorem! Nejraději bych ji zabila!“ A tebe s ní! To však dodala jen v duchu. Nahlas by se podobná slova vyslovit neodvážila, i když byla Eleanor Akvitánská, dříve francouzská, a nyní anglická královna. A pak se náhle rozeštkala, možná právě pro ta potlačovaná slova, a sesula se na lůžko jako zoufalá hromádka neštěstí.