Table of Contents

Předmluva

Zkratky a termíny

Úvod

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Krok k závěru

Doslov

Závěrečné slovo autora překladu a české edice

Alexandr Litviněnko, Jurij Felštinskij

a Tomáš Lemešani

RUSKO V PLAMENECH

Jak vznikl režim v Kremlu a jak funguje

Přeložil a pro české vydání upravil Tomáš Lemešani

Děkujeme za podporu Nadačnímu fondu proti korupci

Alexandr Litviněnko, Jurij Felštinskij a Tomáš Lemešani

Copyright © 2022 by Yuri Felshtinsky, s povolením užívání a distribuce pro Českou republiku a Slovensko pro Tomáše Lemešaniho.

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci. Žádná část této knihy nesmí být použita nebo reprodukována jakýmkoli způsobem bez písemného souhlasu vydavatele, s výjimkou stručných vyjádření obsažených v kritických článcích a recenzích.

ISBN 978-80-242-8238-1

Předmluva

Naposledy jsem s Alexandrem mluvil po telefonu. Bylo 8. listopadu 2006. Kolem páté ráno bostonského času mi volali z moskevských novin Novaja gazeta s žádostí o vyjádření k šířící se informaci, že Alexandra otrávili. Požádal jsem je, aby se ozvali později, a zavolal jsem Alexandrovi. V té době ležel v londýnské nemocnici. Řekl mi, že zhubl o 15 kilo a že jeho tělo nedokáže přijmout jakoukoli potravu ani tekutiny. Jeho hlas byl ale velmi silný. Povídali jsme si 15 až 20 minut, možná i déle.

V ten den Alexandr věřil, že přežil pokus o vraždu. Chápal, že ho otrávili. Věděl, že za tím stála ruská Federální bezpečnostní služba (FSB). A byl si jistý, že rozkaz vydal ruský prezident Vladimir Putin. Stejně tak si byl jistý tím, že přežil a nejhorší už má za sebou. Moc jsem se ho nevyptával. Tušil jsem, že je příliš zesláblý na to, aby analyzoval situaci a odpověděl na mé dotazy. „Za pár dní budu doma,“ řekl mi, „budeme mít čas promluvit si později.“

Alexandr Litviněnko zemřel 23. listopadu. Byl bývalým podplukovníkem Federální bezpečnostní služby, kde svého času působil ve speciální jednotce proti organizovanému zločinu. Byla to jeho profese. Byl to jeho život.

Poznali jsme se v roce 1998. Tehdy prožíval velmi těžké časy. Od svých nadřízených dostal rozkaz, ale poprvé v životě nevěděl, co dělat. Rozkaz zněl zabít jistého velmi bohatého ruského žida, který nahromadil slušný obnos peněz během Jelcinovy éry. Jméno tohoto ruského žida bylo Boris Berezovskij. Toho času byl dokonce vládním představitelem – působil jako výkonný tajemník Společenství nezávislých států.

Alexandr se nakonec rozhodl. Přišel k Berezovskému a řekl mu o svém rozkazu. Následně s tím vyšel i na veřejnost. Na tiskové konferenci prohlásil, že někteří z nejvyšších generálů FSB jednoznačně porušovali zákon a dávali svým podřízeným důstojníkům nelegální rozkazy.

To byl konec Alexandrovy kariéry v FSB. Vyhodili ho. Poprvé jsem ho potkal v den, kdy se připravoval na tuto památnou tiskovou konferenci.

Alexandr byl velmi energický člověk. Jako atlet nepil ani nekouřil, což je mezi ruskými muži velmi vzácný případ. Dlouho jsme si povídali. Právě jsem přijel do Moskvy, kde jsem nežil od roku 1978, kdy jsem emigroval do Spojených států. Vše bylo pro mě nové a byl jsem připraven naslouchat. Vyprávěl mi zážitky ze svého života celé hodiny. Mnohé jeho příběhy byly děsivé, protože pracoval pro mocnou FSB a žil velmi složitým životem. Některé historky se mi ani trochu nelíbily. Byla to svědectví o zvěrstvech, která páchala ruská armáda v Čečensku – o upalování či pohřbívání Čečenců zaživa a také velmi názorné popisy jejich mučení.

Alexandr dobře věděl, že dříve či později bude za svou „zradu“ na tiskové konferenci potrestán a že mu nedokáže pomoci ani bohatý a vlivný Boris Berezovskij. Měl pravdu. V březnu 1999 byl Alexandr zatčen a uvězněn za smyšlený „zločin“, který podle vlády spáchal před několika lety.

Propustili ho v prosinci 1999, v době, kdy jsem už v Rusku dávno nebyl a Putin se měl stát prezidentem. Od samého počátku Putinova funkčního období se mi nelíbilo, co dělal s Ruskem. Rozpustil horní komoru ruského parlamentu, opětovně zavedl starou sovětskou hymnu a do nejvyšších vládních pozic dosadil své dobré přátele a kolegy z FSB. Mnohokrát jsem si vzpomněl na jedny z našich prvních rozhovorů s Alexandrem, které jsme vedli v kanceláři Borise Berezovského v Moskvě. Alexandr tvrdil, že pokud se Putin dostane k moci, spustí čistky. Nepohodlné lidi nechá zavraždit nebo zatknout. „Cítím to. Zabije i nás. Věř mi, vím, o čem mluvím.“ To bylo na počátku roku 2000, krátce předtím, než se Putin stal prezidentem. Jak mohl Alexandr vědět, že ho zatknou? Jak mohl rozumět Putinovi tak dobře a tak brzy? Vždyť to bylo v době, kdy ho ostatní stále považovali za moderního demokratického lídra.

V té době jsem se věnoval novému případu. Vyšetřoval jsem exploze v bytových domech, které se odehrály napříč několika ruskými městy v září 1999 a vyžádaly si více než 300 životů. Byl to nejhorší teroristický čin, jaký se kdy v Rusku stal.

Došel jsem k závěru, že tyto teroristické činy mají na svědomí ruské bezpečnostní služby, které z nich následně obvinily Čečence, aby vyprovokovaly druhou čečenskou válku. Ta se nakonec rozpoutala 23. září 1999, krátce po útocích. A narazil jsem tam i na mnoho věcí, které jsem nemohl vědět ani pochopit. Potřeboval jsem k tomu Alexandra. Proto jsem odletěl do Moskvy, abych se s ním setkal a požádal ho o pomoc. Povídali jsme si celou noc. Řekl mi, že něco velmi podobné explozím z roku 1999 se odehrálo v Moskvě v roce 1994 – těsně před první čečenskou válkou a předchozími prezidentskými volbami. „Zjisti vše, co se dá, o Maximu Lazovském. Byl agentem FSB a vedl teroristickou kampaň v roce 1994. Pokud pochopíš Lazovského – jak pracoval, jak vybudoval svou organizaci –, pochopíš naprosto všechno. Jurjo, ale buď opatrný. Pokud se kdokoli dozví, že vyšetřuješ Lazovského, zabijí tě. Rychle se dovtípí, že se nezajímáš o rok 1994, ale o rok 1999. Nicméně klíčem ke všemu je Lazovskij a jeho systém.“

Moskvu jsem opustil následující ráno, 24. září 2000. Odnesl jsem si poznámky, které se staly kostrou naší knihy Rusko v plamenech. Byla to moje poslední návštěva Ruska.

Té samé noci jsme rozebírali i Alexandrův útěk. Propustili ho z vězení, ale byl pod nepřetržitým dohledem FSB. Dvě auta, každé s tříčlennou posádkou, ho sledovala během dne. Jedno auto mělo službu v noci. Viděl jsem to na vlastní oči, když jsem ho přišel navštívit. V Rusku neměl žádnou budoucnost a jeho další zatčení bylo jen otázkou času.

V květnu 2000 jsem se poprvé a naposledy pokusil vyjednávat s FSB. Chtěl jsem vědět, jestli se mi podaří uzavřít nějakou dohodu a získat garanci imunity pro Alexandra. Zdálo se mi, že devět měsíců, které Litviněnko protizákonně strávil ve vězení, bylo dostatečným „trestem“ za jeho tiskovou konferenci z listopadu 1998. Přes prostředníka, který s FSB neměl nic společného, jsem si dohodl schůzku s bývalým šéfem Litviněnka. Byl jím generál FSB Jevgenij Chocholkov.

„Nebude jednoduché s ním mluvit,“ varoval mě Alexandr. „Je to velmi přísný člověk a bojechtivý generál. Takže s ním buď opatrný. A ještě jedna věc… ve válce utrpěl šok. Když se rozčílí, nedá to najevo, ale začne trochu koktat. Všichni jsme věděli, že když začne koktat, je s námi konec.“

Setkání se odehrálo 22. května v soukromé restauraci na ulici Kutuzovský prospekt, v prosperující čtvrti známé všem Moskvanům. Od člověka, který setkání zorganizoval, jsem se dozvěděl, že Litviněnkův život a svobodu bude s velkou pravděpodobností možné koupit za několik milionů dolarů. Abych byl upřímný, očekával jsem, že všechno skončí banálním úplatkem, jak se to v Rusku často stává.

Před malou restauraci jsem dorazil v 19:30. Na dveřích visela cedule „zavřeno“. Otevřel jsem dveře a vešel dovnitř. Bylo to útulné místo a uprostřed místnosti už stál připravený stůl. Kuchař, který ten stůl chystal, dostával instrukce od majitele, vysokého muže s širokými rameny.

„Jdu příliš brzy?“ Zeptal jsem se majitele. „Přišel jsem na setkání s generálem Chocholkovem.“

„Ne, ne, jdete právě včas,“ odpověděl přívětivý majitel. „Pojďte, vítejte. Jsem generál Chocholkov.“

„Takže ta restaurace je vaše?“ Zeptal jsem se překvapeně. Neplánoval jsem totiž začít tuto konverzaci zrovna restauracemi.

„Ano, je moje. I kuchař je můj. Přivedl jsem si ho z Taškentu. Pracoval pro mě v Taškentu. Víte, býval jsem v Taškentu.“

Hlavou se mi začaly prohánět myšlenky. Taškent. Hlavní město Uzbekistánu. Uzbecká politická mafie. Chocholkov tam byl převelen v dobách, kdy byl ještě Uzbekistán součástí Sovětského svazu.

„Víte,“ pokračoval Chocholkov, „nemám tu restauraci, aby mi vydělávala peníze. Mám ji pro své přátele. Je to velmi pohodlné. Je to místo, kde si můžete jít sednout a promluvit si, přesně jako teď my dva. Kde bychom se setkali, kdyby tu tato restaurace nebyla? Na ulici? Mimochodem, můj kuchař je velmi dobrý. Pijete vodku?“

„Piju.“

„Výborně.“

Generál nám oběma nalil první skleničku a rozhovor začal.

Pokusil jsem se zjistit, zda je FSB připravena nechat Litviněnka na pokoji. A pokud ano, za jakých by to bylo podmínek. Měl jsem jen jediný argument. Litviněnko si už odseděl devítiměsíční rozsudek, a to byl dostatečný trest za jeho „zločin“. Pokud by FSB garantovala, že Litviněnkovi neublíží, byl jsem připraven uzavřít dohodu a na oplátku garantovat, že Litviněnko jako bývalý agent FSB nezveřejní kompromitující informace, kterými disponuje.

Generál mi však vysvětlil, že Alexandrovi neodpustí, protože se vzepřel systému. To není dovoleno nikomu. A těch devět měsíců, které již strávil ve vězení, bylo pouze začátkem jeho problémů. Vysvětlil mi taktéž, že kdyby on, generál Chocholkov, zítra náhodou narazil na Litviněnka, uškrtí ho vlastníma rukama.

Během toho, jak to říkal, zároveň také ukázal, jak přesně by se jeho ruce chopily Alexandrova krku. Výraz Chocholkovova obličeje, do té doby vcelku přívětivý a klidný, se najednou změnil a začal být děsivý.

Následovala přestávka, která mi přišla velmi dlouhá. Ticho prolomil generál.

„Myslel jsem to o-o-obrazně, samozřejmě jen o-o-obrazně,“ řekl, tuze koktajíc.

„Vlastně,“ pokračoval o něco klidněji, „samozřejmě existuje cesta z této situace. FSB mívala ekonomické oddělení. Zaměstnávalo zhruba 300 až 400 našich agentů, kteří se specializovali na ekonomické záležitosti. Víte, dnes, při vzestupu tržní ekonomiky, začala ostře růst také ekonomická kriminalita. Lidé kradou peníze státu, otevírají si kasina, obchody, restaurace, neplatí daně a veškerý byznys dělají v hotovosti. Je zcela nemožné udržet si o nich přehled. Abychom se s těmito zločiny dokázali vypořádat, FSB vytvořila nové ekonomické oddělení. Nuže, náš společný známý, Berezovskij, přesvědčil prezidenta, aby toto oddělení zrušil. Řekl mu, že bylo vytvořeno jen kvůli tomu, aby pomáhalo FSB vydírat firmy. Těch 300 až 400 našich nejlepších expertů bylo propuštěno. Mají rodiny, děti. A nemají co jíst. Takže pokud Berezovskij obnoví toto oddělení, Alexandrovi Litviněnkovi zřejmě můžeme odpustit.“

„Takže tato restaurace je místem, kde mohou hladové děti propuštěných agentů FSB dostat jídlo zdarma?“

„Ve skutečnosti je to přesně tak,“ odpověděl Chocholkov a rychle se postavil.

„Protože my máme jako státní zaměstnanci velmi nízké platy. Nemůžeme si ani dovolit jít do normální restaurace. Nemáme peníze.“

„Ale Berezovskij mi vyprávěl, že když jednou přespával v jednom z nejdražších hotelů ve Švýcarsku a šel dolů k bazénu, viděl tam generála Alexandra Koržakova – bývalého šéfa Jelcinova bezpečnostního aparátu.“

„To byl jen dar od nás všech. On sám nemá v peněžence ani rubl. Každý z nás se poskládal rublem či dvěma – všichni agenti, kteří ho znali – a koupili jsme mu pobyt v luxusním resortu jako dar.“

„Chápu. Ale Litviněnko mi vyprávěl, že existuje videozáznam, jak jste jednou v kasinu prohrál desítky tisíc dolarů za jediný večer.“

„To bylo ve službě. Pracoval jsem na jednom případu. Právě probíhala operace v kasinu. Dostal jsem oficiálně prostředky na hazardování a takříkajíc jsem je prohrál. Samozřejmě, že kasino mi následně refundovalo peníze, o které jsem přišel. Tedy, refundovalo nám, státní pokladně, vládě. Takže možná existuje videozáznam, ale žádný zločin se nestal. Byla to jen služba státu.“

„Není i nějaký jiný způsob, jak nechat Litviněnka na pokoji, který by nezahrnoval obnovu ekonomického oddělení? Chápete, my ho jen tak neopustíme a nenecháme vám ho napospas. Vy jste byl jeho šéfem, máte lepší představu o tom, co všechno Litviněnko umí a čeho je schopen. Pokud ho nenecháte na pokoji, budeme s vámi bojovat. Neměli byste nás podceňovat. Nemáme sice zbraně ani oficiální průkazy FSB, ale Berezovskij má peníze a vliv, Alexandr má informace a já znalosti. Neměli byste nás podceňovat. Pokud Litviněnka nenecháte na pokoji, budeme bojovat. Věřte mi, nebude se vám to zdát jako maličkost.“

„Už je půl jedné ráno,“ prohlásil Chocholkov, „ráno musím brzy vstávat do práce. Vy pravděpodobně také spěcháte domů. Máte auto?“

„Ne, zavolám si taxi.“

„Nedělejte si starosti. Můj kuchař vás odveze domů. Víte, noční Moskva už není tak bezpečná jako kdysi. My dva jsme měli otevřený a upřímný rozhovor. Také byste nás neměli podceňovat. No hlavně, nepřeceňujte Berezovského vliv. A k tomu, co jste zmínil… nemám pochybnosti o tom, že máte spoustu znalostí. Sám jsem navštívil mnoho míst. Mluvím několika evropskými jazyky. Takže, také byste nás neměli podceňovat.“

Chocholkov vůbec nevytáhl otázku peněz. Také jsem o penězích neřekl ani slovo.

„Věc se má takto,“ řekl jsem Alexandrovi, když jsem se s ním setkal, „je to špatné. Ty i Marina odsud musíte odjet. Nedožiješ ani do konce roku. Při nejlepším scénáři skončíš ve vězení. Nejhorší scénář ti vysvětlovat nemusím.“

Tehdy jsme rozhovor nedokončili. Do Alexandrova bytu jsem se vrátil v noci 24. září 2000, abych s ním prodiskutoval naši společnou knihu.

Plán byl extrémně jednoduchý. Během příštích dvou týdnů Alexandr překročí hranice – na místě, které si sám vybere – a nikomu o tom nedá předem vědět. Včetně mě. Jakmile překročí hranice, odletím za ním, kdekoli už bude, abych se přesvědčil, že je všechno v pořádku, skutečně je mimo zemi a nesedí v kanceláři prokurátora FSB. Pak dám vědět Marině Litviněnkové, že Alexandr je svobodný. Ona následně zajede do cestovní kanceláře a koupí dovolenou pro sebe a svého syna Anatolije do kterékoli evropské země. Kamkoli bude nejjednodušší získat víza. Zaplatí, cokoli to bude stát, jen aby se dostali ze země tak brzy, jak jen to bude možné. Jakmile Marina a Anatolij opustí Rusko, kontaktuji ambasádu některé ze zemí západní Evropy nebo Spojených států, rychle zařídím azyl pro rodinu Litviněnkových a operaci můžeme považovat za úspěšnou.

„Hlavně překroč hranice. To je hlavní. Zbytek můžeš nechat na mně.“

„Překročím hranici,“ ujistil mi Alexandr. „O to si nemusíš dělat starosti.“

Neuběhly ani dva týdny a opravdu překročil hranice. V ruském městě Soči nastoupil Alexandr na parník, který od dob Sovětského svazu cestoval mezi přístavy na pobřeží Černého moře. Za starých časů patřily všechny tyto přístavy do velkého impéria SSSR. Impérium se od té doby rozpadlo a přístavy se staly součástmi různých zemí, ale malý parník stále jezdil po staré trase. Alexandr dorazil do Soči a nalodil se na černomořský parník se svým ruským pasem. Deseti dolary uplatil celníka, aby nezkontroloval, zda se jeho jméno nenachází na seznamu osob, které nemají dovoleno opustit Rusko.

Těch deset dolarů mu zajistilo přechod do nejbližšího gruzínského přístavu. Odtud zamířil do hlavního města Gruzie, Tbilisi, odkud mi zavolal. Okamžitě jsem odletěl do Gruzie. Mezitím už Marina Litviněnková zařizovala dvoutýdenní cestu do španělské Marabelly, aby si užila dovolenou na jihu Španělska se svým synem Anatolijem a skupinou ruských turistů.

Pro Alexandra bylo nejnáročnějších několik následujících dní. Naší jedinou nadějí bylo, že si FSB dostatečně rychle neuvědomí, co se děje. Že si nevšimnou, že jim zmizel z dohledu nejen Alexandr, ale i celá jeho rodina.

Byl to souboj s časem a na každé hodině záleželo. Vše šlo podle plánu, ale Alexandr byl nervózní. A nemohl zavolat Marině. Jakýkoli telefonát mohl být zachycen a všechno by zmařil. Náš harmonogram jsme měli do detailů dohodnutý. V určitý den a čas jsem měl přijít na letiště v Malaze a setkat se tam s Marinou a Anatolijem. Nechal jsem Alexandra v Tbilisi a odletěl do Španělska, přesně podle plánu. Alexandr se mi později přiznal, že ještě když jsem seděl v letadle, sesypal se a zavolal Marině z gruzínského mobilu. Riskoval tím, že zmaří celou operaci.

„Marino, kde jsi?“

„Odlétáme. Ztrácím signál…“ bylo všechno, co Marina stihla zakřičet do telefonu.

Spojení bylo přerušeno.

Stál jsem pod eskalátorem na letišti v Malaze a čekal na skupinu ruských turistů. Marina a Anatolij neměli žádná velká zavazadla. Podle instrukcí si neměla brát s sebou nic, co by jakýmkoli způsobem mohlo ruským celníkům napovědět, že do Španělska neodjíždí na dva týdny, ale navždy. Jakmile jsem uviděl jejich tváře, zavolal jsem Alexandrovi: „Tvá rodina je ve Španělsku.“ Odvezl jsem Marinu do hotelu v Marabelle, následujíc skupinu ruských turistů, a vysvětlil jí celý plán. Strávil jsem v Marabelle několik dalších dní, dokud si Marina a Anatolij na situaci trochu nezvykli, a pak odletěl zpět do Gruzie. Alexandr mezitím chodil po Tbilisi jako tygr v kleci.

Jakmile se Alexandr a Marina ztratili z dohledu, lidé z FSB okamžitě pochopili, že rodina Litviněnka utekla. Zcela správně předpokládali, že útěk byl s největší pravděpodobností zorganizován mnou. Federální bezpečnostní služba se tedy rozhodla lokalizovat nás prostřednictvím mého mobilu, který v FSB znali. Každou půlhodinu mi volali dva lidé, kteří chtěli vědět, jak se mám a jaké je počasí v Bostonu. Jeden byl můj starý známý, který v květnu uspořádal setkání s generálem Chocholkovem, druhý byl major FSB Andrej Ponkin, který byl přidělen Litviněnkovi do role „rodinného přítele“. Podrobně jsem jim vyprávěl o svém životě i o počasí v Massachusetts. Telefon jsem nemohl vypnout, protože představoval moje jediné spojení s Alexandrem a Marinou. Naší jedinou nadějí bylo, že budeme rychlejší a mobilnější než skupina najatých vrahů, které FSB vyslala do Gruzie. A také jsme byli.

V tomto bodě už o situaci vědělo i Velvyslanectví USA v Gruzii. Americké bezpečnostní služby se mnou otevřely diskusi o osudu rodiny Litviněnkových. Americké velvyslanectví v Tbilisi se však nedokázalo přizpůsobit našim časovým omezením. Když se situace podle našeho názoru stala kritickou a Alexandr si spočítal, že nájemní vrazi FSB již dorazili do Tbilisi, odletěli jsme do Turecka, aniž bychom o tom dali Američanům vědět, protože jsme neměli důvod věřit, že FSB naše jednání s velvyslanectvím neodposlouchávala. Turecko nevyžadovalo žádná vstupní víza pro Alexandra nebo jeho rodinu. Jakmile jsem Alexandra přivedl do tureckého města Antalya a nechal ho v hotelu, obratem jsem odletěl do Španělska, kde na mě Marina a Anatolij čekali na letišti v Malaze. Dne 27. října jsem přivedl Marinu a Anatolije za Alexandrem do pětihvězdičkového hotelu v turecké Antalyi. Ubytovali jsme se pod falešnými jmény. Pod mým vlastním jménem jsem rezervoval několik pokojů v hotelech napříč různými částmi města. Samozřejmě, nikdy jsme do nich ani nevkročili.

Americké velvyslanectví v Gruzii posunulo Litviněnkův případ americkému velvyslanectví v Turecku. Ale ani zde jsme neměli dojem, že Američané udělají rychlé rozhodnutí o udělení politického azylu. Samozřejmě, to vše pro mě bylo velmi znepokojující. Odletěl jsem domů do Bostonu, abych pokračoval v jednáních se CIA přímo na místě. Aby Alexandr a jeho rodina nezůstali v Turecku o samotě, Alexander Goldfarb nasedl na nejbližší let z New Yorku do Antalye. Oba jsme letěli přes Londýn. Na letišti Heathrow se naše cesty setkaly pouze telefonicky. Stručně jsem mu popsal situaci a odletěl do Států, kde CIA definitivně potvrdila rozhodnutí, že Litviněnka nepřijmou.

Dne 1. listopadu s nimi Goldfarb odletěl do Londýna, kde Alexandr, jeho žena a syn požádali o azyl. V srpnu 2001 moskevský deník Novaja gazeta zveřejnil několik kapitol z naší připravované knihy.

Od té doby bylo zavražděno několik lidí, kteří nám pomáhali. Poslanci ruského parlamentu Vladimir Golovljov a Sergej Jušenkov nám pomohli převést nahrávky zakázaného dokumentu Vražda Ruska, který vycházel z naší knihy. Oba byli zastřeleni. Golovljov byl zavražděn 21. srpna 2002 a Jušenkov 17. dubna 2003. Jurije Ščekočichina, poslance ruského parlamentu a zástupce šéfredaktora novin Novaja gazeta – kde pracovala i nedávno zavražděná Anna Politkovská –, otrávili. Delší čas strávil v kómatu, dokud 3. července 2003 nezemřel. Se Ščekočichinem jsem se setkal v chorvatském Záhřebu v červnu 2001 a dal mu rukopis Ruska v plamenech pro zveřejnění v jeho novinách.

Do konce roku 2003 jsme v lotyšské Rize vytiskli 5 tisíc kopií ruské verze této knihy. Tuto edici jsme otevřeně a legálně poslali na prodej do Moskvy. Zásilku však cestou zkonfiskovala FSB. Podle oficiálního stanoviska kniha odhaluje státní tajemství. Tím největším samozřejmě bylo, že ruské bezpečnostní služby stály za teroristickými útoky z roku 1999. A tak se poprvé od 70. let – když byla v SSSR zakázána díla Alexandra Solženicina – stalo, že byla v Rusku oficiálně zakázána kniha.

Navzdory vraždám jsme v naší práci pokračovali a sesbírali nové materiály. Udělali jsme, co se dalo. Snažili jsme se zůstat v bezpečí a naživu. Selhali jsme. Šest let poté, co jsme přistáli v Londýně, jsem ztratil svého spoluautora. Dne 1. listopadu 2006 ho otrávili a pod předmluvou této edice Ruska v plamenech se mohu podepsat už jen sám.

Jurij Felštinskij, 4. února 2007

Zkratky a termíny

Federální bezpečnostní agentura – AFB

Ústřední zpravodajská služba – CIA

Společenství nezávislých států – CIS

Federální úřad pro vládní komunikaci a informace – FAPSI

Federální úřad pro vyšetřování – FBI

Federální bezpečnostní služba Ruské federace, Federální kontrarozvědka, Federální služba osobní stráže – FSB

Ústřední zpravodajské oddělení – FSK, později FSB

Výbor pro státní bezpečnost – GRU

Krasnojarský hliníkový závod – KRAZ

Ministerstvo bezpečnosti – MB

Ministerstvo pro mimořádné situace – MCHS

Ministerstvo obrany – MO

Meziresortní bezpečnostní služba – MSB

Moskevské kriminální oddělení – MUR

Ministerstvo vnitra – MVD

Organizace pro bezpečnost a spolupráci v Evropě – OBSE

Okresní bytový úřad – REU

Regionální oddělení pro boj proti organizovanému zločinu – RUOP

Externí zpravodajská služba – SVR

Speciální útočný tým – SWAT

Trinitrotoluen, chemická výbušnina – TNT

Úřad dlouhodobých programů – UPP

Úřad pro analýzu zločineckých organizací – URPO (patří pod FSB)

Svaz sovětských socialistických republik, Sovětský svaz – SSSR

Útočné vzdušné síly – VDV

Úvod

Tajné služby jako FSB a GRU jsou přirozeným následovníkem KGB, která vyvolávala strach. Vedení těchto tajných služeb to nikdy nevzdalo. Dostalo se do Kremlu, ovládlo Rusko a rozpoutalo kolem sebe peklo. Jak se změnila struktura ruských tajných služeb po pádu SSSR?

Nezavrhli jsme naši minulost. Řekli jsme upřímně: „Historie Lubjanky ve dvacátém století je naší historií…“

N. P. Patrušev, ředitel FSB.

Z rozhovoru v Komsomolské pravdě ze dne 20. 12. 2000.

Rodokmen Federální bezpečnostní služby Ruské federace (FSB) téměř nepotřebuje žádný komentář. Od nejranějších let sovětské moci byla represivním orgánem zřízeným komunistickou stranou bez soucitu a milosrdenství. Činnosti jednotlivců pracujících v jejích odděleních se nikdy neřídily hodnotami a zásadami běžného civilizovaného společenství.

Počínaje revolucí v roce 1917 tajná policie sovětského Ruska fungovala jako mechanismus pro útisk milionů lidí bezchybně; ve skutečnosti tyto struktury nikdy nevzaly do rukou žádné jiné záležitosti, protože vláda pro ně nikdy nestanovila žádnou jinou politickou ani praktickou agendu, a to ani během nejsvobodnějších období.

Žádná jiná civilizovaná země nikdy neměla nic, co by se mohlo srovnávat s bezpečnostními agenturami sovětského státu. Nikdy, s výjimkou případu gestapa nacistického Německa, jiná tajná policie neměla vlastní operační a vyšetřovací divize nebo záchytná střediska, jako je vězení pro zadržené v Lefortově.

Srpnové události 1991 – kdy stoupající vlna veřejného hněvu doslova smetla komunistický systém – velmi jasně ukázaly, že liberalizace ruských politických struktur musí nevyhnutelně vyústit v oslabení, možná dokonce zákaz Výboru pro státní bezpečnost (KGB). Panika, která vládla mezi vůdci donucovacích orgánů státu v tomto období, se projevovala v často nepochopitelných případech, kdy byly staré speciální služby rozpouštěny a nahrazovány novými. Již v květnu 1991 byl paralelně zřízen Výbor státní bezpečnosti Ruské republiky s předsedou V. V. Ivaněnkem podle protokolu podepsaného ruským prezidentem Borisem Jelcinem a předsedou KGB V. A. Krjučkovem.

26. listopadu byla stará struktura proměněna na Federální bezpečnostní agenturu (AFB). Jen o týden později, v prosinci, Michail Gorbačov podepsal dekret „O reorganizaci agentur státní bezpečnosti“. Podle tohoto zákona byla na základě starého zákona zřízena nová Meziresortní bezpečnostní služba (MSB), která de facto nahrazovala nově zakázanou KGB.

Vypadalo to, jako kdyby vznikla vícehlavá hydra, KGB se totiž rozdělila na čtyři nové struktury. První (ústřední) správa KGB (která se zabývala externím zpravodajstvím) byla proměněna v Ústřední zpravodajskou službu, později přejmenovanou na Vnější zpravodajskou službu – šlo tedy o rozvědku (SVR).

Osmá a šestnáctá správa (Spojení a šifrovací služba, Radioodposlech a elektronická rozvědka) byly transformovány na Výbor pro vládní komunikace (budoucí Federální agentura pro vládní komunikaci a informace – FAPSI). Ze služby pohraniční stráže se stala Federální pohraniční služba. Ze staré deváté správy KGB (vládní ochranka) se stalo oddělení osobní stráže úřadu prezidenta Ruska.

Ze staré patnácté správy (Ochrana vládních objektů) se stala vládní bezpečnostní a ochranná služba. Tyto poslední dvě struktury se později staly prezidentskou bezpečnostní službou (SBP) a Federální službou tělesné stráže (FSO). Ze staré patnácté správy byla také oddělena další super tajná speciální služba: Prezidentské ústřední oddělení pro speciální programy.

24. ledna 1992 Jelcin podepsal dekret povolující vytvoření nového ministerstva bezpečnosti (MB) na základech AFB a FSB. Ve stejnou dobu se objevilo ministerstvo bezpečnosti a vnitřních věcí, které však existovalo jen krátkou dobu, než bylo rozpuštěno.

V prosinci 1993 bylo MB přejmenováno na Federální kontrarozvědku (FSK) a v dubnu Jelcin podepsal dekret „O zřízení Federální bezpečnostní služby v Ruské federaci“, kterým byla transformována na dnes dobře známou FSB.

Tato dlouhá sekvence restrukturalizace a přejmenovávání měla chránit organizační strukturu státních bezpečnostních složek, byť v decentralizované podobě, před útoky demokratů a spolu se starou strukturou zachovat personál, archivy a tajné agenty.

Velmi důležitou roli při záchraně mašinerie hráli Jevgenij Savostianov (v Moskvě) a Sergej Stěpašin (v Leningradu), oba měli pověst demokratů, jmenovaných za účelem reformy. Ve skutečnosti však byli Savostianov i Stěpašin nejprve infiltrováni do demokratického hnutí státními bezpečnostními agenturami a až později jmenováni do vedoucích pozic v nových tajných službách, aby se zabránilo destrukci KGB. I přesto s přibývajícími roky mnoho lidí z KGB/MB/FSK/FSB přeběhlo k práci na plný úvazek či na volné noze do byznysu, podsvětí nebo politiky.

Savostianovovi a Stěpašinovi se podařilo zachovat celkovou páteřní strukturu. Navíc byli dříve pod politickou kontrolou komunistické strany, což do určité míry sloužilo jako brzda činnosti zvláštních agentur, protože bez souhlasu politbyra nebyly možné žádné významné operace. Po roce 1991 MB/FSK/FSB začaly v Rusku působit naprosto nezávisle a zcela nekontrolovaně, kromě kontroly, kterou složky samotné vykonávaly nad vlastními agenty. Tato všudypřítomná dravá struktura byla nyní neomezena ideologií ani zákonem.

Po období evidentního zmatku vyplývajícího ze srpnových událostí a mylného očekávání, že agenti budou vystaveni stejnému ostrakismu jako komunistická strana, si tajné služby uvědomily, že nová doba, bez komunistické ideologie a strany, jim nabízela také určité výhody. Bývalá KGB dokázala své obrovské personální zdroje (oficiální i neoficiální) dosadit do prakticky všech oblastí společnosti v celém rozsáhlém ruském státě.

Někdejší prominentní muži se tak postupně začali objevovat na nejvyšších úrovních moci, často nepozorováni a bez povšimnutí: první z nich působili jako tajní agenti, ale později vrstvami moci prorůstali také coby úředníci. Od prvních dnů srpnových událostí stál Jelcinovi za zády muž jménem Alexandr Koržakov, bývalý bodyguard předsedy a generálního tajemníka komunistické strany Jurije Andropova. Plukovník ve výslužbě Bogomazov vedl bezpečnostní službu skupiny MIKOM GROUP a viceprezidentem finanční a průmyslové skupiny byl N. Nikolajev, dvacetiletý muž, který kdysi pracoval pod Koržakovem.

Filipp Bobkov, čtyřhvězdičkový generál a první místopředseda SSSR, který byl v sovětských dobách dlouholetým šéfem takzvané „páté správy“ KGB (politické vyšetřování, 5. správa – Ochrana ústavního pořádku – otázky ideologie a disentu, pozn. překl.), našel práci u obchodního magnáta Vladimira Gusinskeho. „Pátá správa“ řadila mezi své největší úspěchy vyhoštění Alexandra Solženicyna a Vladimira Bukovského ze země a také mnohaleté zatýkání a zadržování v pracovních táborech těch, kteří si mysleli a říkali, co považují za správné, a nikoli, co jim nařídila strana. Blízko Anatolije Sobčaka, starosty města Leningrad (Petrohrad) a významného vůdce reformního hnutí v Rusku, stál muž z KGB Vladimir Putin. Podle Sobčakových vlastních slov „KGB ovládala Petrohrad“.

Jak to celé vzniklo, podrobně popsal vedoucí Italského institutu mezinárodní politiky a ekonomiky Marco Giaconi, který učí v Curychu. „Pokusy, které provedla organizace KGB s cílem získat kontrolu nad finančními aktivitami různých společností, se vždy řídí stejným scénářem. První fáze začíná, když se gangsteři pokoušejí vybírat od podnikatelů peníze ‚za ochranu‘ nebo si uzurpovat práva, na která nemají nárok. Poté do firmy dorazí agenti speciálních agentur, aby jim poskytli pomoc při řešení jejich problémů. Od té chvíle firma navždy ztrácí nezávislost. Společnost chycená v síti má problém získat úvěr nebo může dokonce utrpět velké finanční neúspěchy. Následně jí mohou být uděleny licence pro obchodování v tak odlišných odvětvích, jako je hliník, zinek, potravinářský průmysl, celulóza a dřevo. Ty nabízejí silný stimul pro rozvoj firmy. Toto je fáze, ve které je infiltrována bývalými agenty a také se pro KGB stává novým zdrojem příjmů.“

Navzdory tomu, že byly podniky mezi lety 1991–1996 násilně drancovány donucovacími státními strukturami (které jednaly jak otevřeně, tak i prostřednictvím organizovaných zločineckých skupin pod úplnou kontrolou tajných služeb), se ruskému podnikání podařilo rozvinout se do nezávislé politické síly, která v žádném případě nebyla vždy plně pod kontrolou.

V roce 1993, kdy byl v prokomunistickém parlamentu utiskován Jelcin, který usiloval o liberální reformy v Rusku, vedoucí bývalí pohlaváři tajných služeb přešli do čela státu a rozhodli se destabilizovat a kompromitovat Jelcinův režim a jeho reformy záměrným zhoršováním kriminální situace v Rusku a vyvoláváním národnostních konfliktů, především na severním Kavkaze, v nejslabším článku mnohonárodního ruského státu.

Současně byla v hromadných sdělovacích prostředcích zahájena energická kampaň na podporu sdělení, že zbídačení široké veřejnosti a nárůst trestné činnosti jsou důsledky demokratizace a jediným způsobem, jak se takovým excesům vyhnout, je odmítnout demokratické reformy podle západních modelů a následovat vlastní, ruskou cestu rozvoje, která by měla být založena na veřejném pořádku a obecné prosperitě. To, co tato propaganda skutečně hlásala, byla diktatura podobná standardnímu nacistickému modelu.

Ze všech diktátorů, velkých i malých, osvícených i krvelačných, byl ten, který byl nakonec zvolen jako vzor, nejosobitější a nejméně krvelačný. Chilský generál Augusto Pinochet. Z nějakého důvodu se věřilo, že pokud se v Rusku objeví diktatura, nebude horší než ta Pinochetova v Chile. Historická zkušenost však ukazuje, že Rusko vždy volí tu nejhorší ze všech možných variant.

Státní bezpečnostní služby až do roku 1996 bojovaly proti demokratickým reformátorům, protože v demokracii spatřovaly nejvážnější hrozbu ideologie, která požadovala okamžité provedení radikálních, prozápadně orientovaných ekonomických a politických reforem, založených na principech ekonomiky volného trhu a politické a ekonomické integrace Ruska do společenství civilizovaných národů.

Po vítězství Jelcina v prezidentských volbách, kdy ruský velký byznys poprvé ukázal svou politickou sílu tím, že odmítl povolit zrušení demokratických voleb a zavedení výjimečného stavu (požadavky kladené prodiktátorskou frakcí reprezentovanou Koržakovem a Barsukovem) a co je nejdůležitější, byl schopen zajistit vítězství svého vlastního kandidáta. Státní bezpečnostní služby našly svůj nový cíl – ruské obchodní elity. Jelcinovo vítězství v průzkumech veřejného mínění z roku 1996 následovaly na první pohled nevysvětlitelné propagandistické kampaně zaměřené na očernění pověsti předních ruských podnikatelů. V čele těchto kampaní stálo několik známých tváří z agentur. Ruština získala nový termín „oligarcha“, i když bylo zcela zřejmé, že ani ten nejbohatší muž v Rusku nebyl žádným oligarchou v doslovném významu tohoto slova, protože postrádal základní složku oligarchie – moc. Skutečná moc zůstala stejně jako dříve v rukou tajných služeb.

Postupně, za pomoci novinářů, kteří byli agenty, agentů a celé armády bezohledných pisatelů toužících po snadném, senzačním materiálu, byla skupina „oligarchů“ v ruském podnikání prohlášena za zloděje, podvodníky, a dokonce i vrahy. Mezitím skuteční zločinci, kteří získali opravdovou oligarchickou moc a cpali si do kapes miliardy, které nikdy neprošly žádnými účty, seděli za svými manažerskými stoly v agenturách FSB, SBP, FSO, SVR, GRU, MO, MVD a dalších.

Byli to právě tito lidé, kteří byli skutečnými oligarchy, šedými eminencemi v zákulisí a stínovými manažery ruského obchodu a politiky země.

Drželi v rukou skutečnou moc, neomezenou a nekontrolovanou. Za bezpečnou ochranou svých průkazů byli skutečně nedotknutelní. Pravidelně zneužívali své oficiální pozice, přijímali úplatky a kradli, hromadili nekalými způsoby získaný kapitál a zapojovali své podřízené do kriminální činnosti.

Tato kniha se pokouší demonstrovat, že nejzásadnější problémy moderního Ruska nevyplývají z radikálních reforem liberálního období Jelcinova působení ve funkci prezidenta, ale z otevřeného nebo tajného odporu, který těmto reformám vyhlásily ruské tajné služby. Byly to právě ony, které rozpoutaly první a druhou čečenskou válku, aby odvrátily Rusko od cesty demokracie a nasměrovaly ho k diktatuře, militarismu a šovinismu. Byly to právě ony, které zorganizovaly sérii brutálních teroristických útoků v Moskvě a dalších ruských městech v rámci svých operací, které měly vytvořit podmínky pro první a druhou čečenskou válku.

Výbuchy v září 1999, zejména teroristický útok, který byl v září zmařen v Rjazani, jsou ústředním tématem této knihy. Tyto exploze nabízejí nejjasnější nit pro sledování taktiky a strategie ruských orgánů státní bezpečnosti, jejichž konečným cílem je absolutní moc.

Čtenáře může poněkud překvapit žánr tohoto díla, něco mezi analytickými memoáry a historickou monografií. Hojnost jmen, faktů a lakonický styl prezentace bude zklamáním pro každého, kdo doufá ve snadno čitelnou detektivku. Podle autorů by tato kniha měla být odlišná od povrchní žurnalistiky. Je to kniha o tragédii, která nás všechny postihla, o promarněných příležitostech, ztracených životech a zemi, která umírá. Je to kniha pro ty, kteří jsou schopni rozpoznat realitu minulosti a nebojí se ovlivnit budoucnost.

Po zveřejnění úryvků z knihy v Novaja gazeta v srpnu 2001 jsme byli opakovaně dotazováni na naše zdroje. Chtěli bychom čtenáře ujistit, že kniha neobsahuje žádná smyšlená fakta a neopodstatněná tvrzení. Dospěli jsme však k závěru, že vzhledem k současné situaci v Rusku s řadou vládních úředníků, u nichž máme podezření, že se podíleli na organizaci, vraždách nebo sankcích za teroristická zvěrstva v září 1999, je předčasné zveřejnit jména našich zdrojů. Současně jsme v prvních rozhovorech, které jsme poskytli po srpnu 2001, naznačili, že tyto zdroje budou okamžitě poskytnuty jakékoli ruské nebo mezinárodní komisi vytvořené za účelem vyšetřování teroristických zvěrstev v září 1999. Náš postoj zůstává dodnes nezměněn: všechny materiály použité při psaní této knihy budou poskytnuty těm, kteří se zavazují nestranně zjistit, co se stalo.

Kapitola 1

Válka FSB v Čečensku

Jen naprostý šílenec si mohl přát zatáhnout Rusko do jakékoli války, natož do války na severním Kavkaze. Jako by se Afghánistán nikdy nestal. Jako kdyby nebylo předem jasné, jakým směrem se taková válka bude ubírat nebo jaký bude výsledek a důsledky války vyhlášené mnohonárodnostním státem proti hrdému, mstivému a bojovnému lidu.

Jak se Rusko mohlo zaplést do jedné ze svých nejhanebnějších válek právě v době svého začínajícího rozvoje, který byl formou dosud nejdemokratičtější a duchem nejliberálnější? Tato válka vyžadovala mobilizaci zdrojů a navýšení rozpočtů pro bezpečnostní složky, vládu a ministerstva. To posílilo důležitost a zvýšilo vliv mužů v uniformách odsunutých na vedlejší kolej, a naopak učinilo irelevantními snahy udržet impuls prozápadních ekonomických reforem ze strany zastánců míru, demokracie a liberálních hodnot.

Tato válka vedla k izolaci ruského státu ze společenství civilizovaných národů, protože zbytek světa to nepodporoval a jednoduše to nemohl pochopit. Dříve oblíbený a milovaný prezident kvůli tomu obětoval podporu domácí veřejnosti i mezinárodního společenství. Jakmile se dostal do pasti, nezbylo mu nic jiného, než před koncem svého funkčního období rezignovat a předat moc výměnou za záruku imunity pro sebe a svou rodinu. Víme, kdo z toho všeho měl prospěch – lidé, kterým Jelcin předal moc. Víme, jakou cestou bylo dosaženo tohoto výsledku – prostřednictvím války v Čečensku.

Zbývá jen zjistit, kdo dal tyto procesy do pohybu. Čečensko se stalo nejslabším článkem v ruské mnohonárodnostní mozaice, ale když se tam dostal k moci Džochar Dudajev, nikdo neprotestoval. Jednoduše proto, že ho také v Kremlu považovali za jednoho ze svých lidí.

Generál Dudajev, člen Komunistické strany Sovětského svazu od roku 1968, se vrátil z Estonska do svého rodného města Grozného, zejména proto, aby mohl v roce 1990 odejít do důchodu a kandidovat proti místním komunistům se snahou stát se prezidentem Čečenské republiky a v listopadu 1991 vyhlásit nezávislost Čečenska, čímž se zdá, že ruské politické elitě demonstroval nevyhnutelnost rozpadu Ruska za Jelcinova liberálního režimu.

Pravděpodobně nebylo žádnou náhodou, že další Čečenec, který měl blízko k Jelcinovi, Ruslan Chasbulatov, byl také zodpovědný za způsobení fatálních škod jeho režimu. Chasbulatov, bývalý funkcionář Ústředního výboru Komunistické organizace mládeže a člen komunistické strany od roku 1966, se stal v roce 1999 předsedou parlamentu Ruské federace.

Historie eskalace složitých a zmatených vztahů mezi Ruskem a Čečenskem je námětem na další knihu. V každém případě už v roce 1999 si politické vedení Ruska uvědomovalo, že si nemůže dovolit udělit Čečensku nezávislost, jako to dopřálo Bělorusku a Ukrajině. Udělení svrchovaného postavení Čečensku by mohlo představovat skutečnou hrozbu pro rozpad Ruska. Mohli si však dovolit rozpoutat občanskou válku na severním Kavkaze?

„Válečná strana“ založená na armádě a ministerstvech řídících orgány činné v trestním řízení věřila, že si to může dovolit, pokud na to bude veřejnost připravena. Navíc bylo by poměrně snadné ovlivnit veřejné mínění, pokud by lidé viděli, že se ve svém boji za nezávislost bojovníci uchylují k teroristické taktice. Vše, co bylo potřeba, bylo zařídit teroristické útoky v Moskvě a zanechat stopu vedoucí zpět do Čečenska.

S vědomím toho, že ruské jednotky a síly protidudajevské opozice mohou každým okamžikem zahájit operaci na Grozný, 18. listopadu 1994 speciální jednotky FSK podnikly svůj první zaznamenaný pokus vyvolat protičečenské emoce spácháním teroristického činu a připsáním viny čečenským separatistům. Bylo zřejmé, že pokud se podaří roznítit šovinistické nálady Moskvanů, bude snadné pokračovat v represích vůči hnutí za nezávislost v Čečensku.

Je nutné poznamenat, že 18. listopadu 1994 a později v několika dalších případech údajní „čečenští teroristé“ odpálili nálože v nejméně vhodnou dobu, a pak se ve skutečnosti nikdy nepřihlásili k odpovědnosti (čímž samotný teroristický útok ztratil smysl). V každém případě bylo v listopadu 1994 veřejné mínění v Rusku a po celém světě na straně čečenského lidu, tak proč by Čečenci spáchali teroristický čin v Moskvě?

Daleko větší smysl by dávalo pokusit se sabotovat rozmístění ruských jednotek na čečenském území. Ruští zastánci války s Čečenskem však byli až příliš ochotni vidět zapojení Čečenska do jakéhokoli teroristického útoku a jejich reakcí bylo zasadit rychlý a zcela nepřiměřeně masivní úder vůči čečenské suverenitě. Přirozeně se vytvořil dojem, že ruská armáda a orgány činné v trestním řízení, i když nebyly na teroristické útoky připraveny, byly neuvěřitelně dobře připraveny zahájit protiopatření.

Výbuch z 18. listopadu 1994 se odehrál na železniční trati přes řeku Jauzu v Moskvě. Podle odborníků jej způsobily dvě silné nálože o hmotnosti přibližně 1,5 kilogramu. Exploze měla za následek odtržení asi dvaceti metrů železniční tratě, což málem způsobilo pád mostu do řeky.

Bylo zcela jasné, že k výbuchu došlo předčasně, předtím, než měl přes most přejet vlak. Zbytky útočníkova těla byly objeveny asi sto metrů od místa výbuchu. Byl jím kapitán Andrej Šelenkov, zaměstnanec ropné společnosti Lanako. Bomba ho vyhodila do vzduchu, když ji pokládal na most.

Díky této hrubé chybě operativce provádějícího bombový útok bylo možné odhalit organizátory teroristického útoku. Šéfem společnosti Lanako, který dal své firmě jméno začínající prvními dvěma písmeny svého příjmení, byl pětatřicetiletý Maxim Lazovskij, vysoce ceněný agent FSB pro moskevskou oblast, který byl v kriminálních kruzích známý pod přezdívkami „Max“. Dovolíme si rovněž poukázat na významný fakt, že každý ze zaměstnanců Lanaka byl agentem ruských kontrašpionážních agentur na plný úvazek nebo na volné noze.

V den výbuchu na řece Jauze se uskutečnil také anonymní telefonát na policii, který tvrdil, že před kancelářemi Lanako stál kamion plný výbušnin. Výsledkem bylo, že oddělení FSB skutečně objevilo poblíž kanceláří firmy nákladní auto obsahující tři miny, padesát náloží do granátometů, čtrnáct granátů jednoho typu, deset granátů jiného typu a čtyři balení plastických trhavin o celkové hmotnosti šest kilogramů.

Vyšetřovatelé však tvrdili, že nebyli schopni určit, komu kamion patří, i když na pozůstatcích Šelenkova byl nalezen průkaz společnosti Lanako a výbušniny použité při útoku na Jauze byly stejného druhu jako ty objevené na předmětném nákladním autě.

Válka v Čečensku nabízela velmi snadný způsob, jak politicky zneškodnit Jelcina a zničit jeho kariéru. Vztahy mezi ruským vedením a prezidentem Čečenské republiky měly navíc primitivní finanční aspekt: Rusové neustále vymáhali peníze od Dudajeva. Začalo to v roce 1992, kdy byly od Čečenců přijímány úplatky jako platba za sovětskou výzbroj, která zůstala v Čečensku po pádu Sovětského svazu. Úplatky za tyto zbraně vymohli vedoucí Koržakov, vedoucí Barsukov a první místopředseda vlády Ruské federace Oleg Soskovec. Ministerstvo obrany bylo samozřejmě součástí dohody.

O několik let později si naivní občané Ruska začali lámat hlavu nad tím, jak mohly všechny ty zbraně, které Čečenci používali k zabíjení ruských vojáků, zůstat v Čečensku. Odpověď byla prostá, pro tu dobu typická: Dudajev je zaplatil několikamilionovými dolarovými úplatky Koržakovovi, Barsukovovi a Soskovcovi.

Po roce 1992 moskevští byrokraté pokračovali v úspěšné spolupráci s Dudajevem na základě úplatků a čečenské vedení stále pokračovalo v pravidelném odesílání peněz do Moskvy, protože neexistoval žádný jiný způsob, jak by Dudajev mohl vyřešit jedinou politickou otázku.

V roce 1998 však systém začal váznout, protože Moskva požadovala stále větší sumy peněz výměnou za politické laskavosti související s čečenskou nezávislostí. Dudajev odmítal platit. Finanční konflikt se postupně rozvinul v politickou patovou situaci a poté v souboj mezi ruským a čečenským vedením. Hrozba války akutně visela ve vzduchu. Dudajev požádal o osobní schůzku s Jelcinem, možná mu dokonce chtěl říct, co se děje. Jenže trojice, která kontrolovala přístup k Jelcinovi, požadovala úplatek několika milionů dolarů za uspořádání setkání mezi oběma prezidenty. Dudajev odmítl zaplatit a požadoval, aby se schůzka s Jelcinem uskutečnila, aniž by se předem odevzdávaly peníze. Kromě toho pohrozil lidem, kteří mu striktně za úplatu pomáhali, vyzrazením kritických dokumentů v jeho držbě, které obsahovaly kompromitující informace o samoúčelném jednání funkcionářů s Čečenci.

Dudajev věřil, že vlastnictví citlivých dokumentů bylo jeho pojistkou proti zatčení. Nemohl být zatčen; mohl být jedině zabit, neboť byl očitým svědkem zločinů spáchaných lidmi z Jelcinova okolí. Dudajev se přepočítal. Vydírání se mu nepovedlo a schůzka, jíž se dožadoval, se nikdy neuskutečnila. Čečenský prezident byl pouze nebezpečným svědkem, který musel být odstraněn. Byla proto záměrně vyprovokována krutá a nesmyslná válka.

Pojďme se podívat na sled událostí. 22. listopadu 1994, Státní výbor obrany Čečenské republiky, který Dudajev založil dekretem z předchozího dne, obvinil Rusko ze zahájení války proti Čečensku. Zatímco novináři neměli o žádné válce ani ponětí, Dudajev věděl, že „strana války“ se již rozhodla zahájit vojenskou akci. Čečenský státní obranný výbor, který kromě Dudajeva zahrnoval představitele armády a dalších silových orgánů, jakožto i řadu klíčových vládních ministerstev a úřadů, uspořádal mimořádné zasedání v reakci na „hrozbu vojenského vpádu“ do Čečenska.

Prohlášení Státního výboru pro obranu, které bylo distribuováno v Grozném, tvrdilo, že „Ruské jednotky okupují region Nadterechnyj, na území Čečenské republiky“, a dodalo, že v bezprostředně následujících dnech je plánováno obsazení území regionů Naursk a Šelkovsk. K tomuto účelu jsou využívány jednotky Severokavkazského vojenského okruhu, speciální podjednotky ruského ministerstva vnitra a také armádní letouny Severokavkazského vojenského okruhu. Podle informací, které obdržela Rada obrany státu, se operace účastní rovněž speciální jednotky FSK“.

Ozbrojené síly Čečenska potvrdily, že se vojenské jednotky soustřeďují na hranici s čečenským okresem Naursk ve vesnici Veselaja v Stavropolské oblasti: nacházely se tam tanky, dělostřelectvo a až šest praporů pěchoty. Později vyšlo najevo, že páteř sil připravených na útok na Grozný tvořila kolona ruských obrněných vozidel sestavená z iniciativy FSK, která to platila a také najímala vojáky a důstojníky, včetně příslušníků elitních ozbrojených sil z obrněných divizí Taman a Kantemirov.

22. listopadu zahájilo devět ruských armádních vrtulníků, pravděpodobně MI-8 ze Severokavkazského vojenského okruhu, raketový útok na město Šali, ležící přibližně čtyřicet kilometrů od Grozného. Snahou bylo zničit obrněná vozidla tankového pluku, který se tam nacházel, načež se setkaly s palbou protiletadlového dělostřelectva. Zranění byli na čečenské straně, která oznámila, že má videozáznam zachycující vrtulníky s ruským identifikačním označením.

23. listopadu dalších sedm ruských vrtulníků z vojenské základny ve Stavropolské oblasti vypálilo několik raketových salv na letiště v Grozném a na okolní bytové domy, přičemž poškodilo přistávací dráhu a civilní letadlo, které na ní stálo. Šest lidí bylo zabito a asi dvacet pět zraněno. V reakci na tuto agresi ministerstvo zahraničních věcí Čečenska předalo úřadům Stavropolské oblasti prohlášení, v němž mimo jiné poukazuje na to, že představitelé regionu „nesou odpovědnost za takové činy“, a všechny stížnosti „by měly být směřovány do Moskvy“.

26. listopadu zaútočily síly „Prozatímní rady Čečenska“ (čečenská opozice) podporované ruskými vrtulníky a obrněnými vozidly na Grozný ze všech stran. Operace se zúčastnilo více než 1 200 mužů, padesát tanků, osmdesát obrněných transportérů a šest letadel SU-27. Oznámení, které učinilo moskevské centrum loutkové „Prozatímní rady Čečenska“, tvrdilo, že „demoralizované síly Dudajevových příznivců nekladou prakticky žádný odpor a do rána bude pravděpodobně po všem“.

Ve skutečnosti byla operace naprostým selháním. Útočníci ztratili asi 500 mužů a více než dvacet tanků a dalších dvacet tanků zajaly Dudajevovy síly. Zajato bylo také asi 200 příslušníků ozbrojených sil. 28. listopadu pochodovala ulicemi Grozného kolona vězňů „na znamení vítězství nad silami opozice“.

Čečenské vedení zároveň zveřejnilo jména čtrnácti zajatých vojáků a důstojníků, kteří byli příslušníky ruských ozbrojených sil. Vězni před televizními kamerami přiznali, že většina z nich sloužila ve vojenských jednotkách 43162 a 01451 se sídlem mimo Moskvu. Ministerstvo obrany Ruské federace odpovědělo, že dotyční jednotlivci nesloužili v jednotkách Ruských ozbrojených sil. V reakci na dotaz týkající se vězňů kapitána Andreje Kriukova a nadporučíka Jevgenije Žukova ministerstvo obrany uvedlo, že tito důstojníci skutečně sloužili v armádní jednotce 01451, ale od 20. října 1994 se k jednotce nehlásili a vypracovával se rozkaz k jejich propuštění z ozbrojených sil. Jinými slovy, ruské ministerstvo obrany prohlásilo zajaté vojáky za dezertéry. Následujícího dne otec Jevgenije Žukova vyvrátil prohlášení ministerstva. V rozhovoru pro ruskou agenturu Novosti řekl, že jeho syn opustil svou jednotku 9. listopadu a oznámil rodičům, že byl přidělen na deset dní do Nižního Tagilu. Příště, když ho rodiče viděli, byl ve skupině zajatých ruských vojáků v Grozném v televizním zpravodajském týdeníku Itogi. Když byl dotázán, jak se jejich syn dostal do Čečenska, velitel jednotky Žukov odmítl odpovědět.

Potom následovalo barvité vylíčení událostí z 26. listopadu, které podal major Valerij Ivanov po svém propuštění ve skupině sedmi příslušníků ruských ozbrojených sil 8. prosince:

„Na základě denního rozkazu jednotky dostali všichni ti, kteří byli naverbováni, kvůli rodinným poměrům dovolené ze soucitu. Většinou verbovali důstojníky bez jakéhokoli zázemí. Polovina z nich neměla žádné domovy – mohli jste odmítnout, ale pokud jste odmítli, když se začali rozdávat byty, ocitli jste se stranou. 10. listopadu jsme dorazili do Mozdoku v Severní Osetii. Za dva týdny jsme připravili čtrnáct tanků s čečenskými posádkami a dvacet šest tanků pro ruské vojáky. 25. listopadu jsme postoupili na Grozný… Osobně jsem byl ve skupině tří tanků, které v poledne 26. listopadu ovládly středisko místní televize. Síly ministerstva vnitra bránící věž nekladly žádný odpor. Ale o tři hodiny později, bez komunikace s naším velením, jsme se dostali pod útok slavného abchazského praporu. Byli jsme obklopeni tanky a pěchotou a rozhodli jsme se, že nemá smysl palbu opětovat, protože [protidudajevské] opoziční síly okamžitě utekly a opustily nás a dva z našich tří tanků byly spáleny. Abychom se zachránili, vzdali jsme se strážcům televizního centra, kteří nás předali osobním bodyguardům prezidenta Dudajeva. Chovali se k nám dobře, v posledních dnech nás skoro vůbec nehlídali, ale pak už nebylo kam utéct.

To vše vzbuzovalo dojem, že obrněná kolona byla do Grozného poslána záměrně, aby byla zničena. Kolona nebyla schopna odzbrojit Dudajeva a jeho armádu ani dobýt město a udržet ho. Dudajevova armáda byla v plném stavu a dobře vyzbrojená. Kolona nemohla být ničím jiným než pohyblivým cílem.“

Ruský ministr obrany Pavel Gračov řekl, že nebyl zapojen do nezodpovědného pokusu o dobytí Grozného. Gračov na tiskové konferenci 28. listopadu 1996 uvedl, že z vojenského hlediska, „bylo naprosto nemožné dobýt Grozný za dvě hodiny s jediným plukem. Všechny vojenské konflikty se však nakonec řeší u jednacího stolu politickými metodami. Posílat tanky do města bez pěchotního krytí bylo opravdu docela zbytečné“. Ale proč tam tedy byli vysláni?

Generál Gennadij Trošev nám později řekl o Gračovových pochybnostech ohledně čečenského tažení: „Snažil se s tím něco udělat. Snažil se ze Stěpašina a jeho speciální služby vydolovat jasné zhodnocení situace, snažil se oddálit prvotní vyslání jednotek až na jaro, dokonce se pokoušel o osobní domluvu s Dudajevem. Nyní víme, že k takovému setkání skutečně došlo. Nedošlo ale k žádné dohodě.“

Generál Trošev, který v této fázi velel druhé válce v Čečensku, nemohl pochopit, jak je možné, že Gračov nedokázal dosáhnout dohody s Dudajevem. Důvodem samozřejmě bylo, že Dudajev trval na osobní schůzce s Jelcinem a Koržakov ji odmítl zorganizovat, pokud nedostane zaplaceno.

Brilantní vojenskou operaci, při níž pohořel ruský obrněný konvoj, ve skutečnosti neorganizoval Gračov, ale ředitel Stěpašin a šéf moskevské FSB Savostianov, který byl odpovědný za vyřizování otázek týkajících se svržení Dudajevova režimu a vyslání vojsk do Čečenska. Ti, kteří řešili přepočítání se ze strany ruských vojenských velitelů a poslali obrněný konvoj do města jen proto, aby byl zničen, nepochopili rafinované politické kalkulace provokatérů, kteří zorganizovali válku v Čečensku. Lidé, kteří plánovali vyslání jednotek do Grozného, chtěli, aby byla kolona velkolepě zničena Čečenci. To byl jediný způsob, jak mohli vyprovokovat Jelcina k zahájení totální války proti Dudajevovi.

Bezprostředně po poražení obrněné kolony v Grozném prezident Jelcin začal apelovat na ruské účastníky konfliktu v Čečenské republice a Kreml začal připravovat veřejné mínění na hrozící totální válku. Arkadij Popov, konzultant prezidentova analytického centra, v rozhovoru pro ruskou agenturu Novosti oznámil, že Rusko by mohlo v Čečensku převzít roli „povinného mírotvůrce“ a že vše nasvědčuje tomu, že ruský prezident podnikne rozhodné kroky. Pokud by prezident vyhlásil v Čečensku stav nouze, ruské orgány by mohly použít „formu omezené intervence, která by proběhla odzbrojením obou stran konfliktu a převelením omezeného kontingentu ruských vojsk do Grozného“ – přesně to, co bylo vyzkoušeno v Afghánistánu.

Po vyprovokování konfliktu v Čečensku poskytnutím politické a vojenské podpory čečenské opozici tedy nyní zamýšleli zahájit válku proti Dudajevovi pod krytím mírotvorných operací. Čečenská strana považovala Jelcinovo prohlášení za „ultimátum“ a „vyhlášení války“. Prohlášení vydané čečenskou vládou potvrdilo, že toto prohlášení a jakýkoli pokus o jeho uvedení v platnost byly „v rozporu s normami mezinárodního práva“ a dalo vládě Čečenska „právo reagovat přijetím adekvátních opatření pro ochranu své nezávislosti a územní celistvosti státu“. Podle názoru vlády Čečenské republiky hrozba ruského vyhlášení výjimečného stavu na čečenském území vyjadřovala „neskrývanou touhu pokračovat ve vojenských operacích a zasahovat do vnitřních záležitostí jiného státu“.

30. listopadu bylo město Grozný vystaveno náletům ruského letectva. 1. prosince ruské vojenské velení odmítlo vpustit do Grozného letadlo s delegací členů ruské Státní dumy na palubě. Delegace proto přistála v ingušském hlavním městě Nazranu a vydala se po zemi do Grozného na setkání s Dudajevem. Během cesty do hlavního města Čečenska 1. prosince asi ve dvě odpoledne provedlo osm ruských letadel SU-27 druhý nálet na Grozný, přičemž narazilo na silnou protiletadlovou palbu. Letadla konkrétně ostřelovala oblast města, kde žil Dudajev. Podle čečenské strany sestřelily jejich síly protiletadlové obrany jedno letadlo.

2. prosince předseda obranného výboru ruské dumy a vedoucí delegace, která přijela do Grozného, Sergej Jušenkov, prohlásil, že spoléhání se na sílu v rusko-čečenských vztazích je odsouzeno k neúspěchu. Mise v Čečensku ho přesvědčila, že vyjednávání je jedinou možnou cestou k vyřešení vzniklé situace, a tvrdil, že čečenská strana si pro jednání nekladla žádné podmínky.

Veřejné mínění bylo stále na straně Čečenců, ale vedení FSB nabylo přesvědčení, že může být zmanipulováno použitím teroristických činů, z jejichž vykonání budou Čečenci obviněni.

5. prosince FSK informovala novináře, že se přes státní hranici do Čečenska dostali zahraniční žoldnéři, a proto není možné vyloučit ani „aktivitu teroristických skupin, které jsou dnes infiltrovány do Ruska, v jiných regionech země“. Bylo to první neskrývané prohlášení o tom, že v Rusku dojde k teroristickým činům se „stopou vedoucí zpět do Čečenska“. V tomto okamžiku se však stále mluvilo pouze o tom, že Rusko bylo infiltrováno zahraničními agenty, což byl trik bezpochyby vycházející ze stránek starých sovětských příruček KGB.

6. prosince Dudajev v rozhovoru prohlásil, že ruská politika vytváří v Čečensku stoupající vlnu islámského sentimentu: „Hraní ‚čečenskou kartou‘ může přivést do hry globální zájmy cizích islámských států, které by mohly znemožnit kontrolu nad vývojem událostí. V Čečensku se nyní objevila třetí síla, islamisté – a iniciativa se postupně přesouvá na ně.“ Dudajev charakterizoval náladu nově příchozích v Grozném slovy: „Už nejsme vaši vojáci, pane prezidente, jsme vojáci Alláha.“ A všechno shrnul: „Situace v Čečensku se začíná vymykat kontrole, a to se mě týká.“

Jako odpověď na Dudajeva uspořádal ruský ministr obrany Gračov cvičení pro styk s veřejností, které mělo vnější podobu mírotvorného gesta, ve skutečnosti však vyvolalo další eskalaci konfliktu. Gračov navrhl, aby se čečenská opozice v čele s Avturčanovem, která byla financována a vyzbrojena FSK, odzbrojila za podmínky, že Dudajevovi stoupenci budou souhlasit s odevzdáním zbraní ve stejnou dobu. Jinými slovy navrhl Dudajevovi, aby se Čečenci jednostranně odzbrojili (jelikož součástí návrhu nebylo odzbrojení ruské strany). Vláda Čečenské republiky tento návrh přirozeně nepřijala. 7. prosince měl Gračov schůzku s Dudajevem, ale diskuse se ukázaly jako neplodné.

Ve stejný den se v Moskvě konalo zasedání Rady bezpečnosti věnované událostem v Čečensku a Státní duma uspořádala uzavřené zasedání, na které byli pozváni vedoucí představitelé ministerstev odpovědných za ozbrojené síly a další donucovací orgány. Do dumy se ovšem na jednání nedostavili, protože nechtěli odpovídat na otázky poslanců, kdo dal rozkaz k náboru příslušníků ruských ozbrojených sil a bombardování Grozného. Dnes už víme, že ruský vojenský personál byl naverbován na Stěpašinův pokyn a že směrnice k bombardování Grozného vydalo ministerstvo obrany.

8. prosince čečenská strana oznámila, že má informace, že se Rusko připravuje postoupit se svými silami na čečenské území a zahájit pozemní válku proti republice. Na tiskové konferenci konané ve Státní dumě v Moskvě 9. prosince předseda výboru pro federální záležitosti a regionální politiku dumy a předseda Republikánské strany Ruska Vladimir Lysenko oznámil, že v takovém případě předloží v dumě návrh na odvolání ruské vlády. 8. prosince se také odehrálo jednání Pracovní komise pro jednání o urovnání konfliktu v Čečenské republice, které vedlo k zprostředkování dohody mezi zástupci prezidenta Dudajeva a opozice, podle níž mělo dojít 12. prosince k třístrannému jednání ve Vladikavkazu.

Delegaci ruských federálních úřadů mělo tvořit dvanáct členů v čele s náměstkem ministra pro národnosti a regionální politiku Vjačeslavem Michajlovem. Delegace z Grozného měla mít devět členů v čele s čečenským ministrem hospodářství a financí Taimazem Abubakarovem. Z opozice měla být přítomna tříčlenná delegace vedená Bekem Bašanovem, generálním prokurátorem Čečenska. Předběžně bylo dohodnuto, že hlavními problémy, které se měly projednat na jednání mezi Moskvou a Grozným, bude zastavení krveprolití a navázání normálních vztahů. Jednání s příznivci čečenské opozice se měla zabývat pouze otázkami odzbrojení. To vše zvýšilo šance na zachování míru a „straně války“ zbylo jen velmi málo času na eskalaci situace.

Fakticky tak oznámení Pracovní komise pro urovnání čečenského konfliktu určilo datum zahájení vojenských pozemních operací. Pokud měla mírová jednání začít 12. prosince, musela být válka zahájena do té doby. Ruské vedení podle toho jednalo: 11. prosince pozemní síly překročily demarkační linii do Čečenské republiky a v prvních několika dnech ruské vojenské zprávy hovořily o absenci jakéhokoli válečného odporu nebo jakýchkoli ztrát.

13. prosince Soskovec představil své hlavní cíle, když informoval novináře, že celkové náklady na zavedení opatření k normalizaci situace v Čečensku mohou dosáhnout přibližně bilionu rublů. Šlo de facto o částku, která by musela být nejprve vyčleněna z rozpočtu, aby mohla být systémově zpronevěřena. Řekl, že hlavní prioritou vlády je doručit pomoc obyvatelům Čečenska a zvláštní pozornost bude věnována transparentnosti a kontrole, aby se dané peníze nerozkradly ani nevyplýtvaly (nyní s jistotou víme, že do Čečenska se žádná pomoc nikdy nedostala a veškerá byla ukradena).

Soskovec zároveň zdůraznil, že členové čečenské diaspory žijící v Moskvě a dalších ruských městech by neměli být považováni za potenciální teroristy. Všimněte si této fráze. Dosud nikoho ani ve snu nenapadlo považovat členy čečenské diaspory za potenciální teroristy a ve skutečnosti k žádným teroristickým útokům nedošlo.

Válka s Čečenskem ještě pořád nebyla považována za válku, ale spíše za policejní operaci, ještě nedošlo ani k žádným vážným obětem. Přesto se zdálo, že z nějakého důvodu první místopředseda vlády považoval za možné, že by Čečenci mohli zorganizovat teroristické akce na ruské půdě. Soskovecova poznámka, že na masu čečenských občanů nebudou uplatňována žádná diskriminační opatření a že federální úřady nezvažují nucené deportace Čečenců, byla zjevně návrhem „strany války“, jak by válka měla být vedena proti celému čečenskému lidu v celém Rusku, včetně diskriminačních opatření a nucené deportace.

Generálporučík Alexandr Lebeď, velitel ruské armády v Podněstří (oblast podél řeky Dněstr v Moldavsku), se stavěl ostře proti „straně války“, protože dokonale rozuměl tomu, co Soskovec naznačoval, a věděl, že účty za to celé zaplatí jedině Rusko. V telefonickém rozhovoru ze své centrály v Tiraspolu prohlásil, že „čečenský konflikt lze vyřešit pouze diplomatickým jednáním. Čečensko kopíruje scénář Afghánistánu bod po bodu. Riskujeme rozpoutání války s celým islámským světem. Osamělí bojovníci mohou donekonečna pálit naše tanky a srážet naše vojáky jednotlivými výstřely. V Čečensku jsme se střelili do vlastní nohy stejně jako v Afghánistánu, a to je velmi smutné. Dobře opevněný a dobře zásobený Grozný je schopen klást dlouhý a zarputilý odpor“. Lebeď všem připomněl, že v sovětských dobách Dudajev velel jednotce strategických bombardérů schopných vést válku v kontinentálním měřítku a že na takové pozice „nebyli jmenováni žádní blázni“.

Začátkem 14. prosince byla Moskva převedena do stavu polovojenské pohotovosti a Moskvané byli záměrně děšeni vyhlídkou na nevyhnutelný čečenský terorismus. Agentury ministerstva vnitra posílily ochranu životně důležitých zařízení města a personál FSK pracoval na zlepšení bezpečnostní situace. Policejní hlídky vyzbrojené automatickými zbraněmi hlídaly velké množství státních institucí. Ministerstvo vnitra oznámilo, že to vše byla reakce na hrozbu teroristických skupin vysílaných do Moskvy z Grozného. Začali se hledat první podezřelí čečenští teroristé.

Už 13. prosince večer byl Čečenec Israil Getiev, rodák a obyvatel Grozného, zatčen za odpalování novoročních petard před restaurací Praha na ulici Nový Arbat a zadržen na stanici pátého moskevského policejního okrsku. V této fázi by podobná oznámení mohla stále vyvolávat úsměv, ale 14. prosince bylo náhle oznámeno, že po necelých třech dnech vojenských operací „bylo možné oběti na obou stranách počítat již ve stovkách“.

15. prosince byl odhalen skutečný rozsah spuštěné operace. Na Grozný postupovaly spolu s jednotkami ministerstva vnitra dvě armádní divize ze Severokavkazského vojenského okruhu a dvě útočné brigády v plné síle. Na čečenské území vstoupily také pluky z divizí Pskov, Vitebsk a vzdušných útočných sil VDV ze základny Tula, každý čítal 600 až 800 mužů. V oblasti Mozdok začalo vylodění složených pluků z Uljanovské a Kostromské divize. Ke Groznému jednotky postupovaly ze čtyř směrů: jedna z Ingušska, dvě z Mozdoku a jedna z Dagestánu. Ruské ozbrojené síly se chystaly zaútočit na město. Na čečenské straně bylo podle informací ruského ministerstva vnitra a FSK v Grozném a okolí shromážděno více než 13 tisíc ozbrojených mužů.

Jelcin se pohyboval na okraji propasti. Zasedání Rady bezpečnosti, které se konalo pod jeho předsednictvím 17. prosince, přezkoumalo plán „zavedení opatření k obnovení ústavní zákonnosti, právního státu a míru v Čečenské republice“. Jednání se zúčastnila ministerstva obrany (Gračov) a vnitra (Viktor Jerin), FSK (Stěpašin) a Federální pohraniční služba (Nikolajev) odpovědná za použití všech možných prostředků k odzbrojení a ničení nelegálních ozbrojených uskupení v Čečensku a k zabezpečení státní a správní hranice Čečenské republiky. Práce měl koordinovat Gračov.

Byl to den, který znamenal konec ruského liberálně-demokratického období. Prezident Jelcin spáchal politickou sebevraždu.

17. prosince ruské ministerstvo zahraničních věcí oznámilo, že jednotky sil ministerstva vnitra a ministerstva obrany přijmou rozhodná opatření a využijí všechny dostupné prostředky k obnovení ústavní zákonnosti a právního státu na území Čečenska. Skupiny banditů měly být odzbrojeny a, pokud by se postavily na odpor, zničeny.

Prohlášení ministerstva vnitra tvrdilo, že civilní obyvatelstvo Čečenska bylo informováno o naléhavé potřebě opustit Grozný a další centra, ve kterých se nacházely skupiny rebelů. Ministerstvo vnitra důrazně doporučilo cizím občanům a novinářům v zóně nepřítele, aby opustili Grozný a vydali se do bezpečných oblastí. (Navzdory varováním ruského vedení zůstala většina zahraničních novinářů v Grozném a v hotelu The French Courtyard.)

Téhož dne Soskovec oznámil světu, že prezident Dudajev byl povolán do Mozdoku, aby se setkal s delegací ruské vlády v čele s místopředsedou vlády Nikolajem Jegorovem a ředitelem Stěpašinem. Soskovec uvedl, že pokud Dudajev nepřijde do Mozdoku, ruské síly podniknou kroky v souladu s předpisy pro eliminaci nelegálních ozbrojených uskupení. Také oznámil, že výdaje na operace za předchozí týden činily 60 miliard rublů ministerstva vnitra a 200 miliard rublů ministerstva obrany.

Čtyři hodiny před vypršením lhůty, v osm večer 17. prosince, se Dudajev naposledy pokusil odvrátit válku a telegramem oznámil ruskému vedení, že souhlasí „se zahájením jednání na příslušné úrovni bez jakýchkoli podmínek“. Jinými slovy, Dudajev znovu požadoval osobní setkání s Jelcinem, ale protože vytrvale odmítal platit jakékoli peníze za uspořádání takové schůzky, jeho požadavky nebyly vyslyšeny.

18. prosince 2009 v devět hodin ráno začaly ruské síly blokádu Grozného. Letecké jednotky a armádní vrtulníky zasadily „přesné údery proti Dudajevovu velitelskému stanovišti v Khankale u Grozného, mostům přes řeku Terek na severu a také proti manévrovatelným skupinám obrněných vozidel“. Oznámení Dočasného informačního střediska ruského vrchního velení uvádělo, že po zničení obrněných vozidel bylo plánem sil blokujících Grozný postupovat a pokračovat v odzbrojení ilegálních ozbrojených skupin na území Čečenska. Zplnomocněný zástupce prezidenta Jelcina v Čečensku oznámil, že Dudajev nyní nemá jinou možnost než se vzdát.

Soskovec, který byl jmenován do dalšího úřadu na místo vedoucího operačního velitelství ruské vlády pro koordinaci akcí prováděných agenturami donucovacích orgánů, informoval tisk, že v Grozném „vyšetřují možnost hrozby“ vést teroristické útoky zaměřené na vojenské a civilní cíle ve středním Rusku a na Uralu a eventualitu únosu civilního osobního letadla. Astronomicky podrobné informace prvního místopředsedy vlády ve skutečnosti naznačovaly, že teroristické činy lze očekávat během několika málo dní.

22. prosince tiskové oddělení vlády Ruské federace oznámilo, že se Čečenci sami odpalovali, aby vinu za výbuchy hodili na ruskou armádu. Vydané prohlášení znělo takto:

„Dnes v 10 hodin dopoledne se pod vedením prvního místopředsedy vlády Olega Soskovce konalo jednání, kterého se zúčastnili členové vlády, členové Rady bezpečnosti a zástupci prezidentské kanceláře. Zúčastnění projednávali situaci, která nastala v Čečenské republice, a opatření, která prezident a vláda přijímají k obnovení ústavní zákonnosti a poskytování ekonomické pomoci obyvatelům oblastí, které byly osvobozeny od ozbrojené formace Dudajevova režimu. Zprávy přítomných na schůzce naznačují, že v noci dále pokračovaly operace za účelem odzbrojení ozbrojených formací banditů a na jejich opevnění byly provedeny nálety. Město Grozný nebylo bombardováno. Partyzáni se však pokusili kamuflovat bombardování obytných čtvrtí. Kolem jedné v noci explodovala kancelářská budova a bytový dům. Obyvatelé, Čečenci i Rusové, nedostali žádné varování před plánovaným útokem. Simulované bombardování bylo provedeno s cílem demonstrovat tezi o ‚válce vedené ruským vedením proti čečenskému lidu‘. Tato teze byla včera vyhlášena v Dudajevově ‚výzvě k mezinárodnímu společenství‘.“

Jinými slovy, tisková kancelář ruské vlády se pokusila obvinit Čečence ze zničení kancelářské budovy a bytového domu s civilisty ruskými silami.

Toto oznámení formulované ve stalinistické próze, iniciované Soskovcem, bylo zveřejněno den před explozí mezi stanicemi Kožuchovo a Kanatčikovo na moskevské okružní železnici (nebyly tam žádné oběti a nebyli nalezeni žádní teroristé).

23. prosinec je datem, které lze považovat za začátek teroristické kampaně proti Rusku. Od té doby se teroristické útoky staly běžným jevem.