Lea Kampeová

IRENA SENDLEROVÁ

Anděl z Varšavy

Pro záchranu dětí z varšavského ghetta riskovala život

Lea Kampe

DER ENGEL VON WARSCHAU

Irena Sendler – Für die Rettung der Kinder riskierte sie ihr Leben

Copyright © 2021 Piper Verlag GmbH, München/Berlin

All rights reserved

Translation © 2022 by Marta El Bournová

ISBN 978-80-249-4769-3

Claire Müllerové,

která vždy stála po mém boku.

Kapitola 1

„Vstupte!“ zvolal říšský ministr dr. Hans Frank a vzhlédl od stolu ve své berlínské kanceláři. Vstoupil mladý muž, příslušník SA, Ludwig Fischer. Svým silným tělem a kulatou tváří na první pohled působil dojmem dobromyslného selského chlapce, ale v jeho malých očích se skrývalo cosi záludného.

„Jen pojďte dál,“ řekl Frank žoviálně. „Koňak? Brandy? Nebo byste raději pálenku?“

Fischer udiveně zvedl obočí.

Frank se zasmál. „Naše dnešní setkání je radostné, pojďme si sednout.“ Než usedl na pohovku, přešel k nízkému stolku se skleničkami a lahvemi a nalil. Fischerovi nabídl místo na protějším křesle. Pak se podíval na stojací hodiny. „Právě nastal čas. Jak jsem se dozvěděl, přesně v šestnáct hodin dostal náš SS-Sturmbannführer Naujocks heslo,“ zazubil se. „,Babička zemřela.‘ Kdo si to jen vymyslel? Každopádně za pár hodin budou Naujocks a jeho muži převlečeni za polské rebely a zaútočí na naši vlastní rozhlasovou stanici v Gliwicích. Neuvěřitelná provokace, kterou si my Němci samozřejmě nemůžeme nechat líbit, a proto budeme nuceni vyhlásit Polákům válku. Předpokládám, že k útoku dojde v časných ranních hodinách.“

Ludwig Fischer se zasmál. „Poláci s námi samozřejmě počítají. Rychle shromáždili na hranicích pár jednotek. Všechno je to velmi tajné, abychom se necítili vyprovokováni. A doopravdy věří, že jsme si toho nevšimli.“

„Ach ano, říkají, že mají dokonce jízdní jednotky. Koníky, Fischere, koníky. Co asi řeknou, až budou stát tváří v tvář našim tankům? Doufám, že naši chlapci nezpůsobí mezi těmi ubohými zvířaty krvavou lázeň.“ Znovu se zazubil a položil ruku na opěradlo pohovky.

„Na to nebudou mít čas,“ odpověděl Ludwig Fischer. „Všichni víme, že celá ta fraška potrvá nanejvýš pár týdnů. Nejpozději do konce září budeme mít Polsko v kapse a Varšava bude naše.“

„To je správný postoj, Fischere!“ vykřikl Frank a trochu se předklonil. Jeho široké čelo pod ustupující linií vlasů se zalesklo v šikmých paprscích odpoledního slunce. Hladká kůže pohovky zářila červenohnědou barvou, stejně jako zatím nedotčená brandy v jeho ruce. „A právě proto jsem si vás zavolal.“ Na chvíli se odmlčel. „Víte, byl jsem jmenován generálním guvernérem nově založeného Generálního gouvernementu Polsko. A pro město Varšavu potřebuji obzvláště spolehlivého muže.“ Pozornýma očima pohlédl na Fischera. „Myslel jsem na vás. Co říkáte? Guvernér Varšavy? Jak vám to zní?“

„Bylo by mi ctí, doktore Franku.“

Ten pomalu přikývl. „Komu čest, tomu čest. Pro vaši oficiální rezidenci jsme uvažovali o Brühlském paláci na náměstí Piłsudského, které přejmenujeme na náměstí Adolfa Hitlera. Můžete bydlet ve vile na luxusním předměstí Konstancin, kterému se musíme při náletech bezpodmínečně vyhnout.“ Pozvedl sklenici. Fischer udělal totéž. „Na Varšavu, nové německé město, a na jejího guvernéra. Na zdraví!“

Kapitola 2

Venku na chodbě se otevřely dveře a hned poté zámek kdosi tiše znovu zaklapl. Irena zaslechla rychlé a lehké kroky. Podívala se na hodiny a usmála se. Půl páté. Podle Eleny by si mohl člověk řídit hodinky. Všichni ve varšavském úřadu sociální péče věděli, že pravidelně odchází z práce o půl hodiny dříve, jen ona sama byla skálopevně přesvědčená, že si nikdo jejího každodenního útěku z kanceláře nevšiml.

Irena se opřela do kancelářské židle, a jak se na chodbě zabouchly spojovací dveře ke schodišti, zavřela oči. Zvenčí se ozval hluk motorů, kroky a jasné hlasy dvou žen. Po dlažebních kostkách se blížilo pár kočárů. Kočí dlouze zapískal. Najednou se ozval další zvuk. Tlustá moucha s bzučením znovu a znovu narážela na okno. Irena otevřela oči. Chvíli sledovala, jak se moucha snaží pouhou silou vůle prolomit neviditelnou bariéru, ale pak vstala a okno otevřela.

Vrátila se ke stolu, dokončila poslední zprávu dne a pak si prohlédla, co právě dopsala. Všechno vypadalo v naprostém pořádku. Nic nevybízelo k bližšímu zkoumání. Od chvíle, kdy drobné úpravy faktů neprováděla sama, ale společně s kolegyní Irkou Schultzovou, cítila se bezpečněji. Neměla žádné výčitky svědomí. To, co dělala, bylo správné, protože před pár lety polská vláda přísně omezila sociální dávky pro židovské občany a přidala tisíc nesmyslných podmínek, které těžce zasáhly chudší rodiny. Od té doby Irena pravidelně nechává při vyřizování svých případů projít drobné chyby. Někdy je dítě na papíře o několik měsíců mladší než ve skutečnosti, aby rodina, která už tak žije na hranici chudoby, nepřišla o pravidelnou podporu. V jiných případech, jako dnes, je zmenšená obytná plocha. Vlastně to ani není lež, pomyslela si Irena. Její domácí návštěva u Geremkových toho odpoledne ji deprimovala. Šestičlenná rodina údajně bydlela ve dvou pokojích, ale ve skutečnosti tam vychytralý pronajímatel jen přidal dřevěnou přepážku. Irena cítila, že je nutné ve formuláři tuto iluzi napravit, neboť díky tomu bude mít rodina opět nárok na měsíční příspěvek.

Vytáhla papír z psacího stroje a položila ho k ostatním. Hodiny na nedaleké kostelní věži odbily pět. Irena byla známá tím, že zůstávala, dokud nebyl dokončen poslední úkol. Ale dnes skončí v práci přesně. Jedna kolegyně, s níž se přátelí, chce dodatečně oslavit své narozeniny piknikem v parku.

Venku ji zasáhlo dusné vedro. Tašku a krabici s buchtou uložila do košíku na kole a vydala se na cestu. Ogród Saski, Saská zahrada, byl krásný park z 18. století a jen co by kamenem dohodil od její kanceláře v ulici Złota. Irena šlápla do pedálů, až jí vítr rozfoukal po ramena dlouhé blond vlasy. Na rušné ulici Emilii Plater musela přejet přes dlažební kostky a levou rukou se snažila přidržovat krabici s moučníkem. Její matka trvala na tom, že upeče babku a Irena za žádnou cenu nechtěla dovézt buchtu na piknik rozlámanou na kousky.

Rychle objela kočár, který před ní znenadání zastavil, a krátce nato zabočila do dokořán otevřených kovaných železných vrat do parku. Teplé odpolední světlo pronikalo korunami vysokých lip a buků. Děti byly venku s matkami a vychovatelkami a skupinky přátel, a tu a tam i páry, seděly na trávnících. Čím hlouběji Irena vjížděla do zeleně, tím více se vzdaloval hluk města. Vystřídaly ho hlasy ptáků, bzukot včel a ševelení větru v listoví starých stromů. Náhle Irena uviděla na trávníku před sebou pár mávajících rukou. I ona automaticky zvedla ruku.

„No konečně!“ vrhla se na ni oslavenkyně, zrovna když Irena opírala kolo o strom.

Irena ji pevně objala. Pak ji chvíli podržela před sebou a podrobila zkoumavému pohledu. „Neviděly jsme se věčnost!“ řekla napůl vyčítavě. Vzhledem k tomu, že Ewu Rechtmanovou před několika měsíci z úřadu sociální péče propustili kvůli židovskému původu, setkávaly se příliš zřídka. Od té doby Ireně scházel její neochvějný optimismus.

„Máš sama máslo na hlavě, slečno Zaneprázdněná,“ odpověděla Ewa pohotově. Odtáhla se od Ireny, prohrábla si rukama světlé vlasy a zamířila ke krabici s moučníkem.

„Jé, babka!“

Irena se zasmála a pozdravila ostatní. Většina z nich, včetně Irky Schultzové, Jagy Piotrowské a Janky Grabowské, byla zaměstnána na úřadě sociální péče stejně jako Irena. Jenom Ala Gołąb-Grynbergová, také Židovka jako Ewa, pracovala v židovské nemocnici.

Na pestrobarevné kostkované dece ležely talíře a misky s obloženými chleby. Janka přinesla domácí limonádu. Ewa položila doprostřed Ireninu babku.

„Doufám, že jsi ji nepekla ty, ale tvoje máma,“ řekla škodolibě a zapíchala do buchty červené svíčky.

„Taky bys nemusela být tak upřímná,“ postěžovala si Irena. Na Ewu se ale nezlobila. Vaření a pečení ji opravdu nebavilo.

„Ty máš zase jiné přednosti!“ Jaga, která seděla vedle ní, ji políbila na tvář.

Když Ewa zapálila svíčky, zazpívaly Sto lat, polskou narozeninovou píseň, která Ewě přála „sto let“. Kolemjdoucí, kteří se procházeli po štěrkových cestách, se po nich s úsměvem otáčeli. Ale jakmile Ewa sfoukla svíčky a rozdala kousky buchty, nastalo ticho.

„Skoro se cítím provinile, že tady sedíme a slavíme moje narozeniny, jako by se nic nedělo,“ řekla nakonec Ewa.

„Kdy, když ne teď?“ odpověděla suše Janka. „Pokud Německo skutečně zaútočí na Polsko, nebude na oslavy pomyšlení.“

„Mietka povolali. Včera jsem ho byla doprovodit na nádraží,“ řekla Irena. Znovu zavládlo ticho. Napětí mezi Německem a Polskem bylo hmatatelné už celé týdny. Už v červenci se šuškalo, že Polsko v tichosti mobilizuje své ozbrojené síly, ale Irenina manžela se to dotklo až teď. Mietek byl veskrze mírumilovný, zemitý muž, rodinný typ. Před několika lety nastoupil na své první místo na univerzitě v Poznani a automaticky předpokládal, že ho tam Irena bude následovat. Ale pro tu byly sociální práce a studium ve Varšavě důležitější. Teprve tehdy si skutečně uvědomila, jak rozdílní s Mietkem jsou. On byl naprosto apolitický, jeho sny nešly za hranice profesury klasické filologie a malé rodiny. Ona tu však chtěla být pro ostatní, spřádat s kamarádkami na univerzitě a v socialistické straně plány, jak udělat svět lepším místem. A kde lépe začít než mezi chudými a znevýhodněnými ve Varšavě?

Přestože žili s Mietkem už roky odděleně a jejich manželství existovalo už jen na papíře, byl pro ni důležitý. Byl její láskou z pískoviště, přítelem, se kterým každou zimu bruslila na zamrzlé Visle. A teď by měl Mietek svýma útlýma rukama bojovat s Němci? Bylo těžké si to jen představit. To už spíš Adam, bývalý spolužák z univerzity a její nejlepší kamarád. Irena se začervenala. Náhle cítila potřebu o něm mluvit, říct kamarádkám, že i on byl povolán. A proč ne? Všechny znaly Adama, tu horkou hlavu plnou revolučních myšlenek o novém, spravedlivějším, ale především svobodném Polsku. Adama, který hltal vše od romantických básní až po právnické knihy a se kterým často snila a diskutovala dlouho do noci v kavárně nebo pod stromy v parku.

Ale neřekla nic a místo toho si vzala další kousek buchty. Irka udělala totéž. Když se jejich ruce dotkly talíře s moučníkem, jejich pohledy se setkaly.

„Všechno dopadne dobře,“ řekla Irka. „Tentokrát Anglie a Francie Polsko neopustí, uvidíte. Máme jejich pevný příslib. Jen ať si Němci přijdou! Jejich radost bude mít krátké trvání. A než se nadějeme, Mietek a ostatní budou zpátky.“

„To doufám,“ odpověděla Ala, ale neznělo to moc přesvědčivě. „Pokud ne, pak přicházejí zlé časy. Pro celé Polsko, ale především pro mě a Ewu a další polské Židy. To, co Němci dělají se svými židovskými spoluobčany v Německu, je samo o sobě dost špatné, ale podle mého názoru budou tady, daleko od domova, ještě zběsilejší.“

Ewa vzala Alu za ruku. „No tak, nebuď pořád tak pesimistická. Mimochodem, slavím tady narozeniny… Tedy jen pro případ, kdybyste na to náhodou zapomněly. Kdo je pro, změnit téma?“

Irka a Janka se zasmály a zvedly ruce. Ala stiskla Ewě ruku, ale její úsměv působil nuceně.

Když se konečně vydaly na cestu domů, byla už tma. Irena milovala dlouhé letní večery, které jí dávaly pocit svobody. Ta setkání v parku, kavárnách a zmrzlinových barech. I dnes bylo na ulicích hodně lidí. Všechno bylo stejné jako vždy. Anebo ne? Byly snad hovory hlasitější? Smích příliš pronikavý? Jezdila snad auta rychleji? Irena to nedovedla posoudit.

Když dorazila domů, opřela kolo ve dvoře a potichu otevřela dveře bytu, v němž bydlela s matkou. Uvnitř byla tma. Naslouchala dechu spící matky. Byl velmi klidný. Ireně se ulevilo. Její matka měla problémy se srdcem a často se jí špatně dýchalo. Aniž by rozsvítila, vešla do kuchyně a otevřela okno. Mohl za to Krupnik, domácí medový likér, který přinesla Irka, nebo vzpomínka na včerejšek, že únava ne a ne přijít?

Ve většině oken na ulici Ludwiki se stále ještě svítilo. Irena viděla, jak v obýváku přes ulici sedí Nowakovi kolem rádia. Myšlenky jí zabloudily k Mietkovi. V jeho povolávacím rozkazu se psalo o „tajné mobilizaci“, ale po příjezdu na nádraží zjistili, že jedinou tajnou věcí na tom všem byla absence zpráv v novinách a rozhlase. Jen s obtížemi se propracovali k nádražní budově a na Mietkovo nástupiště. Zdálo se, že sem přišli všichni mladí muži Varšavy, a Irena dostala poprvé opravdu strach. Skrývá jim snad vláda něco? Věděla, že Polsko původně plánovalo plnou mobilizaci, ale Anglie a Francie byly proti. Ať Hitlera zbytečně neprovokují. Irena hledala na nástupišti známé tváře, nebo spíše známou tvář. Adam jí den předtím zavolal, aby jí oznámil, že i on dostal rozkaz dostavit se k německo-polské hranici. Někde tu musel být, ale v tomhle návalu bylo hledání beznadějné.

Rozloučení s Mietkem bylo krátké. Vojáci do nich naráželi ze všech stran a obvykle výřečný Mietek poprvé nevěděl, co říct. Nakonec to za něj vyřešila Irena. „Dávej na sebe pozor,“ zašeptala a políbila ho na tvář. Mietek jen krátce přikývl a pak se prudce otočil, aby se vmáčkl do přeplněného vagonu. Jak nadšení a plní energie byli tihle mladí muži, kteří se vykláněli z oken vlaku a hlasitě pokřikovali na ostatní. Jako by jeli na dovolenou. Snad to nakonec přece jen nebude až tak špatné. Případná válka s takovými spojenci po boku, jako jsou Anglie a Francie, snad nebude trvat dlouho.

Nebo to byla jen iluze a Adam, radikál a jasnovidec, má pravdu? „Nechtějí, abychom to věděli,“ řekl. „Jenže pokoje v evropském domě se právě přerozdělují rychlostí blesku, zdi se bourají a jiné se staví.“ Nevěděla, co na to odpovědět.

Nástěnné hodiny v obývacím pokoji odbily jedenáctou. Irena zavřela okno, uložila se ke spánku a usnula.

Prostor za Ireninýma očima se naplnil vysokým, až bolestivým zvukem. Kvílení, které sláblo, a hned zase sílilo. Obrátila se na druhý bok, ale neprobudila se, přestože se zvuk ozýval dál.

„Ireno!“ Čísi ruka na jejím rameni. „Ireno, probuď se konečně!“

Irena otevřela oči. Kvílení bylo stále hlasitější, hrozivější. „Mami, co se děje?“

„Sirény protiletecké obrany. No tak, musíme pryč z domu.“ Zatímco Irena lovila pantofle, matka jí podala župan. V kuchyni se podívala ven. Na druhé straně ulice seděl pan Nowak před rádiem, jeho žena ho tahala za paži, ale on ji ignoroval. Irenina matka už byla na schodišti. Pravou rukou se držela zábradlí a nejistými kroky dávala jednu nohu před druhou. Irena ji zezadu pevně chytila pod paží a co nejrychleji ji vedla po schodech dolů. Dveře do dvora byly otevřené, bylo tam plno lidí. Proč nebyli ve sklepě?

Teprve pak si Irena uvědomila, že poplašné sirény jsou jediným zvukem, který slyší. Jinak bylo ticho. Zatímco pomáhala matce na dvůr, pátrala po zvuku motorů a dopadajících střel. Nic. Obyvatelé, shromáždění na nádvoří, mlčky hleděli na nově příchozí. Vypadali překvapení, dezorientovaní. Měli spánkem rozcuchané vlasy a unavenýma očima se tázavě rozhlíželi. Irena později nedokázala říct, jak dlouho takhle stáli. Nad dvorem začalo zlatavě zářit ranní slunce. Pak sirény náhle utichly. Několik sekund bylo naprosté ticho. Skupinou se ozvalo šeptání – a najednou mluvili všichni.

„Konec poplachu, vraťte se do svých domovů! Konec poplachu…“ Hlášení z megafonu před bránou do dvora přišlo z ničeho nic a sláblo, jak se vozidlo vzdalovalo. Všichni se dali do pohybu, jako stádo ovcí. Irena pomohla matce po schodech do druhého patra. Pak běžela k rádiu. Jako všichni ostatní, pomyslela si, když kroutila knoflíkem. Nemusela hledat. Všechny stanice vysílaly tutéž zprávu. Němci před několika hodinami zahájili útok ze severu, jihu a západu. Jejich letadla nepozorovaně přeletěla hranici a bombardovala pohraniční oblasti. Ve stejnou chvíli do země vpadly pěší divize podporované tanky. Hlas v rádiu říkal, že se polské jednotky musí znovu zformovat, ať už to znamenalo cokoliv.

„Varšava je v bezpečí,“ tvrdil hlas z rádia. „Zachovejte klid! Vyzýváme všechny členy vlády, všechny zaměstnance města, aby se dostavili do práce.“

Irena spěchala do svého pokoje, aby se oblékla, a rozhlasová stanice ve vedlejší místnosti opakovala stále stejnou zprávu.

„Kam jdeš?“ zvolala matka, když Irena krátce nato vtrhla do kuchyně.

„Do práce, slyšela jsi přece!“

Matka ji chytila za ruku. „Je sedm hodin. Sedni si a dej si kávu. Kancelář přece ještě není otevřená.“

Irena se beze slova nechala zatlačit do kuchyňské židle. Její myšlenky zabloudily k Mietkovi a Adamovi. Jsou v pořádku? Zapojily se jejich pluky do bojů? S myšlenkami na Adama se mísila hořkost. Vystudoval práva, složil zkoušky s vyznamenáním a chtěl být právníkem. Ale antisemitské tendence posledních let zúžily jeho kariérní vyhlídky. „Pokud jde o práci právníka, jsem Žid a nežádoucí. Ale když jde o to, poslat mě na frontu, jsem najednou zase dost Polák,“ poznamenal ironicky během jejich posledního telefonického rozhovoru.

Z takových myšlenek ji vytrhla matka, když před ni postavila konvici s kávou a chléb, máslo a marmeládu. „Jez!“ řekla jen. Její tón nepřipouštěl námitky.

Irena začala mechanicky mazat chléb. Byla své matce vděčná, že se ji nesnažila zapojit do rozhovoru. Rychle zhltla chléb a vypila kávu. Pak vyskočila, políbila matku na čelo a seběhla ze schodů, brala je po dvou.

Pokud Irena čekala, že najde opuštěné ulice, mýlila se. Zdálo se, že je celá Varšava na nohou. Všichni někam spěchali – muži na kolech, ženy za sebou táhly své děti. Tramvaje byly přeplněné. I přes brzkou hodinu byly obchody otevřené a ženy si plnily nákupní tašky masem, zeleninou a chlebem. Co hektickému shonu dodávalo děsivý nádech, bylo panující ticho. Nikdo nepromluvil. Kromě několika fňukajících dětí byly slyšet jen zvuky tramvají, aut a kočárů. Irena šlápla do pedálů.

Už ze schodiště úřadu sociální péče k ní doléhaly vzrušené hlasy. Chodba byla plná lidí, kteří hledali úředníky, nebo předkládali požadavky těm, kteří tu byli. Irena sotva vkročila do chodby, a už se kolem ní vytvořil dav lidí.

„Moment, jeden po druhém!“ vykřikla a snažila se dostat do své kanceláře. Najednou ji nějaká ruka popadla za paži a postrčila ke dveřím. Zmatený dav se zastavil. Irka Schultzová za nimi zavřela dveře kanceláře a otočila klíčem v zámku.

„Uf!“ řekla jen a plácla sebou na židli pro hosty. Irena se málem nahlas rozesmála. Irka byla vedoucí oddělení a kladla velký důraz na profesionálně upravený vzhled. Nyní jí halenka čouhala z kalhot a uzel na tenké kravatě měla povolený. V rozcuchaných blond vlasech vypadala, jako by právě probděla noc v jazzovém klubu.

Irena tu poznámku spolkla a místo toho kývla směrem k chodbě. „Co se to tu děje?“

Irka obrátila oči v sloup. „Co asi? Všichni chtějí okamžitě svou měsíční podporu. Své peníze, stravenky, kupony do vývařovny. Bojí se, že už brzy nic z toho nebude. Mnozí chtějí odejít z města. Mají strach z náletů. A přitom zdaleka ne všichni kolegové dnes přišli do práce.“

Irena se posadila ke svému stolu. „Co kdybys prokázala svou autoritu a udělala tam venku pořádek? Prostě nám zkus posílat lidi jednoho po druhém.“

Irka rezignovaně přikývla. Pár vteřin si ještě užívala ticho v Irenině kanceláři, pak odemkla dveře a vrhla se do vřavy.

Irena pracovala už dobrou hodinu, a zrovna když ji napadlo, jestli si bude moci dát kávu v kuchyňce, začaly znovu kvílet sirény. Okamžitě bylo slyšet, jak desítky nohou spěchají k východu. Irena vyšla z kanceláře, když vtom se otevřely dveře na protější straně chodby. Šéf sociálního úřadu Jan Dobraczyński místo pozdravu jen pokývl směrem ke schodišti.

„Kdo ví, možná to bude zase jen varování, jako dnes ráno,“ pronesl, když spěchali dolů. Najednou se zvenčí začalo ozývat nejasné bzučení. Irena se zastavila, ale lidé vzadu ji tlačili dál. Bzučení se změnilo v burácení. Když vzduch začal vibrovat, Irena pocítila nával paniky. Dostala se do sklepa právě v okamžiku, kdy první detonace otřásla stěnami budovy. Tělem jí prošla tlaková vlna. Vytlačila jí vzduch z plic, zalehly jí uši. Prach z betonu se sypal ze stropu jako mouka.

Další půlhodinu se opakovalo znovu a znovu totéž: bzučení, které zesilovalo do stále hlasitějšího hukotu, pak detonace, než hluk znovu utichl. Pokaždé když poblíž spadla bomba, zhaslo na pár vteřin světlo. Irena měla chuť křičet, ale ovládla se, stejně jako ostatní.

Konečně poplach skončil a všichni se vyvalili na ulici. Irena se rozkašlala, když vdechla šedohnědý vzduch a na plicích se jí usadil kouř a popílek ze sutin. Budovy na ulici Złota byly všechny nedotčené, ale o kus dál stoupaly k nebi sloupy černého dýmu a ze všech stran se ozývalo ječení sirén.

Čísi ruka se zezadu dotkla Irenina ramene a ona se otočila.

„Jago!“ Impulzivně objala svou přítelkyni a kolegyni.

„Jdete?“ Jan Dobraczyński se zastavil vedle nich. Vysoký, urostlý muž vypadal, jako by se scvrkl, a jeho tmavé vlasy, které byly obvykle tak přísně sčesané dozadu, byly bílé od betonového prachu a úplně rozcuchané. Jeho sekretářka Jaga se vytrhla z Irenina objetí a jako první se vydala za šéfem.

Když se kolegové shromáždili v kanceláři Jana Dobraczyńského, mlčky se podíval na své zaměstnance. Byl to člověk, kterému málokdy chyběla slova, ale v tuto chvíli jako by oněměl. Pokusil se uhladit uvolněné prameny vlasů, ale nechal to být, když na hlavě ucítil bílý prach. Ireně ho bylo skoro líto. Byl to slušný šéf, který svou práci dělal dobře. To se nedalo popřít, jakkoli ho osobně Irena neměla příliš ráda. Ona byla přesvědčená socialistka, zatímco Dobraczyński byl členem konzervativní národní strany – a netajil se tím, že si Židů nijak zvlášť neváží. Dobré ale bylo, že nechával své zaměstnance jednat samostatně. A to Ireně poskytovalo svobodu, kterou potřebovala, aby mohla dělat věci po svém.

Nyní se Dobraczyński ujal slova.

„Paní Sendlerová u nás mimo jiné zodpovídá za městské vývařovny.“ Na chvíli se odmlčel a otočil se k ní. „Nemusím vám říkat, že v příštích dnech a týdnech musíme počítat s pořádným náporem. Jen při tomto prvním dnešním náletu přišlo mnoho lidí o domov. Měli bychom také počítat s uprchlíky z okolních oblastí. S lidmi, které musíme ubytovat a postarat se o ně.“ Odmlčel se a pak pokračoval: „Chci, abyste teď šli domů ke svým rodinám a dohlédli na všechno potřebné. A až se znovu setkáme, chci slyšet návrhy, jak tomu návalu nejlépe čelit.“ Rozhlédl se po shromážděných. Všechny tváře byly vážné. „A buďte opatrní. Je vás tady potřeba. Každého z vás – a víc než kdy jindy!“

Kapitola 3

Ta slova v Ireně dosud zněla, když krátce poté jela domů přes proměněné město. Ve Varšavě s barevnými domy a nesčetnými kavárnami žila mnoho let, znala každou ulici, každé náměstí. A právě toto město teď před ní leželo jako těžce dýchající, zraněné zvíře, zmatené, bezradné. Projela kolem ní sanitka, takovou rychlostí, že na kole zavrávorala.

Zabočila do vedlejší uličky a šlápla na brzdu. Před ní zel hluboký kráter. Čtyřpatrový dům za ním popraskal po celé délce. Na polorozpadlých podlahách stály rozházené kusy nábytku. Muži lopatami a holýma rukama hledali v sutinách obyvatele domu. V místnosti, která bývala kuchyní, ještě na věšáku visely háčkované podložky pod hrnce. Ze stropu se houpala lampa s látkovým stínidlem s květinovou výšivkou.

Irena odvrátila zrak a vjela zpět na hlavní silnici. Před náměstím Daszyńskiego stály dvě tramvaje, krátce před svými zastávkami, protože části elektrické sítě přestaly fungovat. Ireně připadaly jako dvě velké housenky bez života.

Irena jela rychleji. Po náletu přemýšlela jen o tom, kolik práce na ni teď čeká. Jako by zkáza ve městě byla jen profesní výzvou, která se jí osobně netýká, a v prvním okamžiku ji ohromilo, že je Dobraczyński poslal domů. Domů, když bylo tolik práce! Teprve teď si uvědomila, že by její domov již nemusel existovat. A její matka? Pot jí stékal do očí a mísil se s prachem na tváři. Když zabočila do ulice Ludwiki a uviděla nedotčené obytné domy, zastavila a zavřela oči. Všechno bylo dobré. Její dům stál, její matka žila. V tu chvíli se polekala svého sobectví, ale úleva přetrvávala a změnila se v pocit štěstí, když o pár minut později objala svou matku.

V následujících dnech došlo k mnoha dalším náletům. Ulice Varšavy zaplavily desítky tisíc lidí. Prchali před postupující německou armádou a hledali útočiště ve velkém městě. Ale když dorazili, většina z nich nevěděla, kam jít. Doma nechali všechno a putovali celé dny pěšky. Byli vyhladovělí, špinaví a úplně vyčerpaní a prosili cizí lidi o místo na přespání nebo o kousek chleba. Jednou ráno zastihla Irena matku, jak od časných ranních hodin ve vchodu do dvora jejich domu z velké mísy rozděluje horký čaj.

„Letadla střílejí na všechny a na všechno,“ vzlykala tu jedna žena. V třesoucích se rukou sotva udržela hrnek. „Létají nízko a střílejí na proudící davy uprchlíků, ano, dokonce i na sedláky na polích. Většina vesnic je v plamenech. A němečtí vojáci vnikají do domů a zabíjejí Židy, učitele, lékaře a právníky.“ Znovu vzlykla.

Později v kanceláři si o tom Irena povídala s Jagou, Jankou a Irkou. „Víme, že se zaměřují na Židy. Ale proč učitelé a lékaři?“ Jaga vypadala zmateně.

Ale Irena znala odpověď. „To je přece jasné. Chtějí vyhladit intelektuály. Ty, kteří mají vzdělání a dost sebevědomí, aby jim čelili a ovlivňovali proti nim své spoluobčany.“

Ostatní mlčky přikývly a pak se vrátily do práce: organizovaly nové vývařovny, zajišťovaly ubytování.

Jednoho odpoledne v její kanceláři zazvonil telefon. Irena se zrovna chystala na domovní návštěvu. Nerozhodně se zastavila u dveří a podívala se na hodinky. Pak se s povzdechem vrátila ke stolu a zvedla sluchátko.

„Ireno?“ Byl to hlas její matky.

„Co je, mami? Máš něco se srdíčkem…?“ Dál se nedostala.

„Musíš přijít. Policie je u nás v ulici. Už je u sousedů. Vytahují ven všechen nábytek nebo ho vyhazují z okna. Říkají něco o stavění barikád.“

„Hned tam budu.“ Irena zavěsila. Domácí návštěva musí počkat. Krkolomnou jízdou dorazila za deset minut na ulici Ludwiki. Opravdu, všude byla policie. Křik, pláč, pobouřené výkřiky. Na ulici ležely kusy nábytku, mnohdy rozbité. Irena dorazila bez dechu do druhého patra. Její matka stála plačky v obývacím pokoji, zatímco dva policisté označovali křídou větší kusy nábytku. Irena se rozzuřila.

„Co to děláte?“ vykřikla.

Jeden z policistů na ni vrhl nezúčastněný pohled. „Rozkaz úplně shora. Na ulici Ludwiki se staví barikády.“

„Ale ne naším nábytkem! A proč vůbec? Budou Němci… Dojde k obležení?“

Policista se na ni soucitně podíval a Irena zrudla. Němci samozřejmě do Varšavy přijdou. Celé dny se v kanceláři o ničem jiném nebavili. Byla na sebe naštvaná.

„Budeme bránit město, nebo ne?“ Muž se vyzývavě usmál.

Irenin pohled zamířil na knihovnu, možná to nejcennější, co měla. Přešla místnost a postavila se před ni. „Vezměte si všechno, ale tu knihovnu tu nechte.“ Její hlas byl pevný.

Muž zrudl hněvem. Dvěma kroky byl u ní, hrubě ji odstrčil a jediným pohybem knihovnu naklonil. Knihy nejprve po jedné a pak ve skupinách padaly na zem.

„Začneme tímhle.“ Mávnutím přivolal kolegy. „Snad pak slečna pochopí vážnost situace. Zajímalo by mě, jestli bude mít čas na čtení, až to s námi Němci skoncují.“

Pak se vše seběhlo velmi rychle. Irena a matka mlčky sledovaly, jak se byt vyprazdňuje. Zůstalo jen pár kusů. Teprve když se setmělo, hluk zvenčí utichl a na ulici se rozhostilo paralyzující ticho. Irena se vyhnula pohledu z okna. Stačilo, když musela ráno projít kolem barikád složených z věcí, které do té doby provázely její život. A teď tyto věci mají odrazit tanky a střelbu Němců. Jejími knihami dokonce zaplnili menší mezery. Irena v sobě cítila olověnou tíhu. U večeře skoro nic neřekla a šla brzy spát.

Ale jen o pár hodin později ji něco probudilo. Bylo to světlo ve vedlejší místnosti? Bosa vešla do kuchyně. Matka seděla u rozviklaného stolu, který stával na půdě, a před sebou měla album s fotografiemi. Irena ho okamžitě poznala.

„Podařilo se mi ho zachránit.“ Úsměv na matčině tváři byl téměř vychytralý. Irena se posadila vedle ní a zadívala se na známou fotografii. Byla na ní její matka se svou sestrou. Teta seděla na staromódním kole. „Kazimiera,“ řekla matka s úsměvem a otočila stránku.

„A tatínek,“ dodala Irena, když uviděla další fotografii. Na ní byl pohledný tmavovlasý mladík s nakrouceným knírem. Ležel rozvalený na podlaze a opíral se o manželčin klín. Ta mu při tom položila ruku na rameno.

„Tak moc mi chybí.“ V matčiných očích se náhle zaleskly slzy. Irena věděla, proč ta vzpomínka zrovna dnes tak bolí. Její otec byl lékař a pomáhal všem, bohatým i chudým, ať mohli platit, nebo ne. V Otwocku, místě, kde v té době žili, se jako jediný ze všech lékařů staral i přes vysoké riziko nákazy o lidi nemocné tyfem. Těsně před čtyřicítkou ho to stálo život. Jen o pár dní později bylo Ireně sedm let.

„Byla jsem ještě tak malá,“ řekla tiše. „A přesto si na něj dobře pamatuji.“

„Jak by také ne.“ Její matka se přes slzy usmála. „Strašně tě rozmazloval. Když přišly tvé tety, pořád mu říkaly: ‚Staśi, proč to děláš? Vždyť to dítě zkazíš!‘ Ale tvůj otec se jen smál a odpovídal: ‚Jen mě nechte. Kdo ví, jak se té malé v dalším životě povede. Možná jednou bude naše láska její nejkrásnější vzpomínkou.‘“

Irena polkla. Znala tu historku už nazpaměť, ale dnes poprvé jí přišla jako předzvěst chmurné pravdy.

V následujících týdnech Irena pracovala každý den až do vyčerpání. Vždy odcházela z domu brzy ráno a jen zřídka se vracela dříve než pozdě v noci. Práci na sociálním úřadě opakovaně přerušovaly nálety a Irena se na svých cestách městem snažila přesně si vtisknout do paměti všechny obytné domy a ostatní budovy. Jestli tohle šílenství potrvá ještě dlouho, mnoho z nich to nepřežije. Její milovaná stará Varšava jí den za dnem mizela před očima.

Pak přišlo 25. září. Irena nevěřila, že to může být ještě horší, ale tento den překonal všechno. Nebylo ještě ani sedm hodin. Noc byla překvapivě tichá a Irena spala dokonce několik hodin. Když jela na kole do práce, skoro už začala doufat v obrat, ale vtom spustil první letecký poplach. Současně uslyšela burácení na obloze, které rychle sílilo. Zoufale šlapala do pedálů. Kam má jet? Úřad už není daleko, musí to stihnout. Během několika sekund byla ulice jako vymetená. Opuštěná auta stála uprostřed silnice. Irena v panice jela dál, ale přepočítala se. Najednou se na opačném konci dlouhé ulice objevilo německé letadlo. Letělo tak nízko, až se bála, že se zřítí.

Bezhlavě se vrhla z kola a rychle se přikrčila za zaparkované auto. Když tě neuvidím, neuvidíš ani ty mě, pomyslela si s nádechem sebeironie. Když řev dosáhl vrcholu, zvedla hlavu a pohlédla do tváře velmi mladému pilotovi s krátkými hnědými kadeřemi. Viděl i on ji?

Ale hned byl pryč. „Bylo mu nanejvýš něco přes dvacet, jen o pár let mladší než já,“ zašeptala Irena. Pak začala počítat. Když byla u jedenadvaceti, zahřměla detonace. Irena tipovala čtvrť Praga.

Když se krátce nato opřela o chladnou zeď ve sklepě sociálního úřadu, polil ji pot. Irka, Janka a Jaga na ni hleděly z pár metrů polekanýma očima, ale Irena se odvrátila. Teď nemohla mluvit.

Hodiny plynuly jedna za druhou. Sklep mohli opustit až pozdě večer. Na posledních schodech do prvního patra se třpytily skleněné přední dveře nepřirozeným světlem. Vzduch prořízl sténavý řev a řinčení. Když vyšli ven, obklopilo je spalující horko. Na konci ulice se k nebi vinula vše pohlcující ohnivá stěna. Za zvuku, který zněl jako zasténání, se zhroutila střecha domu.

Jak dlouho stáli v planoucím žáru a jasu, omámení ohlušujícím všepožírajícím ohněm, Irena později nevěděla. Ještě v noci rozhlas oznámil, že Varšavu toho dne napadlo přes tisíc letounů. A v následujících dnech se to moc nezlepšilo. Těžce poškozen byl především prostor mezi hřbitovy a Velkou synagogou, kde žilo mnoho židovských občanů, ale i zbytek města byl sotva k poznání. Všude byly vidět vybombardované domy, hořící auta a tramvaje.

Ničivý útok německého letectva trval několik dní a nocí. Pak vše utichlo.

„Čtvrtek 28. září 1939. Přerušujeme náš program kvůli důležité zprávě.“

Irena zrovna usedla s matkou k večeři. Pustila rádio hlasitěji.

„Vzhledem k vysokým ztrátám mezi civilním obyvatelstvem oznámil včera velitel města Varšavy generál Juliusz Rómmel kapitulaci. Varšava je v německých rukou. Nyní uslyšíte oznámení od nového guvernéra Varšavy, dr. Ludwiga Fischera.“ Zazněl pochod. Pak se ozval úsečný německý hlas. Každá věta byla okamžitě přeložena do polštiny.

„Občané Varšavy! Hovoří k vám váš nový guvernér, dr. Ludwig Fischer. Vaše město se vzdalo a je v německých rukou. Za několik dní do Varšavy dorazí německý wehrmacht. Město se stane součástí nově zřízeného Generálního gouvernementu s generálním guvernérem dr. Hansem Frankem. Všechny pokyny a upozornění je třeba přísně dodržovat.“

Opět pochodová hudba. Poté polská stanice vysílala další zprávy. Informace byly zdrcující. Svobodný stát Polsko již neexistoval. Němci a Rusové si mezi sebou přátelsky rozdělili zemi ještě před prvním výstřelem na hranici. Čísla byla také ohromující. Čtyřicet tisíc lidí zemřelo při náletech, sedmdesát tisíc na různých frontách, zatímco statisíce polských válečných zajatců byly na cestě do Německa na nucené práce. Byl mezi nimi i Mietek? A co Adam?

Druhý den ráno uviděla Irena už z dálky dav lidí. Nejméně dvacet mužů a žen se tlačilo před plakátem na rohu ulice. První zpráva podrobenému lidu, pomyslela si Irena hořce. S těžkým srdcem se protlačila na místo, odkud dokázala plakát přečíst.

Oznámení!

Všem Polákům jsou zaručena jejich občanská práva v rámci Německé říše.

Všichni Židé mají zaručena práva, včetně majetku a bezpečnosti.

Jako by jí ze srdce spadl těžký kámen. Možná Němcům stačilo, že pohltili část Polska, a pustošení z posledních týdnů už bylo vyvrcholením všech hrůz.

Následujících několik hodin pracovala Irena plna nové energie. Už jen to, že se mohla opět volně pohybovat beze strachu z náletů, bylo neobyčejné požehnání. Když se odpoledne zastavila u spřátelené židovské rodiny, která byla ochotna poskytnout ubytování uprchlickému páru z pohraničí, vzala si ji žena stranou.

„Ireno, ty se přátelíš s Adamem Celnikierem, že?“

Ireně se udělalo špatně od žaludku. Jen přikývla.

„Pamatovala jsem si to tedy správně.“ Její známá se vřele usmála. „Pak by tě mohlo zajímat, že jsem ho dnes ráno viděla ve městě s jeho matkou. Vrátil se nezraněný. Jeho oddíl se před několika týdny rozpadl. Musel to být pěkný chaos.“

„To je skvělé!“ vydechla Irena. Hned cítila, že se červená, a rychle dodala: „To mě opravdu těší. Brzy ho navštívím.“

Brzy? pomyslela si potutelně, když krátce nato běžela ze schodů. Pravděpodobnější je, že ještě dnes.

O něco později už zaparkovala kolo u známého vchodu do dvora na ulici Bałuckiego 18. Bylo něco po šesté, sluníčko ještě hřálo a z očekávání, že zase uvidí Adama, se Irena celá roztřásla. Hned jak zazvonila, Adamova matka otevřela dveře.

„Ireno, to jsi ty! Jak ráda tě vidím. Adam je u sebe v pokoji. Snad ho dokážeš trochu rozveselit.“ Ta slova Irenu zarazila, ale neptala se.

Když nakoukla do dveří, uviděla Adama sedět na posteli. Vzhlédl a v očích se mu objevil úsměv, ale zmizel stejně rychle, jako přišel.

„Ireno!“ Vstal. Na okamžik stáli proti sobě beze slova. Když už bylo ticho nesnesitelné, řekla Irena: „Paní Kowaková mi řekla, že tě potkala. Jsem tak ráda, že jsi zpátky!“

Adam jen přikývl. Pak se mu na tváři objevil rezignovaný úsměv. „Jak vidím, alespoň drby ještě fungují.“

„Naštěstí.“ Irena se na něj povzbudivě usmála, ale on nic neřekl. „Adame? Co se děje? Jsi smutný.“

„Ty snad ne?“ vyštěkl na ni nečekaně ostře. „Půlka Varšavy je v troskách. Naše takzvaná obrana na hranicích byla jako vtip. Němci nás doslova překvapili v postelích. Můj pluk neuspořádaně ustupoval, ještě než jsme vypálili jedinou ránu! Pak už se každý snažil dostat se sem zpátky na vlastní pěst. Jsem tak rozzuřený. Ne, já se stydím.“ Adam měl obličej celý rudý, ale vypadal uvolněněji než předtím. Irena úplně chápala jeho pocity.

„Stejně tě ráda vidím. Dělala jsem si starosti,“ řekla tiše. Na okamžik se jejich oči setkaly. Pak se jako naráz rychle a pevně objali. Když se od ní Adam odtrhl, rychle ustoupil a podíval se na podlahu. „Mietek?“

Irena zavrtěla hlavou. „Nevím o něm nic nového. Doufám, že je v pořádku.“ V duchu protočila oči. Nemohla vymyslet nic banálnějšího.

Adam přešel k otevřenému oknu a posadil se na široký okenní parapet. Jednu nohu si přitáhl nahoru, druhou nechal viset. Večerní zářijové slunce vrhalo odlesky do jeho krátkých tmavých vlasů. Irena se posadila naproti němu, tak jako už nesčetněkrát.

„Četl jsi to oznámení? Všechna práva jsou zaručena,“ zkusila to po chvíli.

Adam se na ni podíval. V očích se mu zračilo smutné pobavení. „Ale ty jsi příliš inteligentní, než abys tomu věřila, viď?“

Irena odvrátila pohled a vzdorovitě pokrčila rameny. „Jsem jen optimističtější než ty.“

Adam se hořce zasmál. „Věř mi, taky bych chtěl doufat, ale to, co jsem viděl na ústupu… Jak Němci vytahovali lidi z domů a stříleli je na ulici. Hlavně Židy a vzdělané občany. Lékaře, právníky, učitele. Čistá zvůle. Po zaručených právech ani stopa. A jen se zamysli nad situací Židů v Německu. Opravdu si myslíš, že se tady v Polsku budou chovat civilizovaněji? A zrovna po tom, co nás rozdrtili za méně než měsíc? Ne, věř mi, oni námi pohrdají. Udělají s námi, co budou chtít.“

Ireně se sevřelo srdce. Znala Adamův pesimismus. Často ho pobídl k energické akci a přiměl ho, aby čelil tomu, čeho se obával nebo co kritizoval. Ale dnes bylo v jeho slovech cosi sklíčeného, přímo fatalistického a Irenině její vlastní obavy bránily v tom, aby mu účinnně odporovala.

„Slyšela jsi, že naše vláda asi odejde do exilu?“ zeptal se Adam do ticha.

„Cože?“ zvolala nevěřícně Irena.

Adam přikývl. „Zatím se to jen říká. Ale pokud ano, budeme odkázáni jen sami na sebe.“ Znovu ten zklamaný úsměv. „Krysy opouštějí potápějící se loď.“ Jeho úsměv zmizel. „Ale to už asi zacházím moc daleko. Kdo ví, třeba nám naši politici mohou být užitečnější ze zahraničí, než když je tady Němci zatknou nebo zabijí.“

Adamova slova, jeho smutné oči, krátké, ale vřelé objetí Irenu dlouho pronásledovaly, když se večer snažila usnout. Bála se i o Mietka. Přestože se v posledních letech vídali jen sporadicky, nedokázala si představit, že by se s ním už nikdy nesetkala.

Kapitola 4

Dva příslušníci SA stáli po stranách vchodu do panského domu, když přijelo auto Ludwiga Fischera. Vystoupil spolu se svým pobočníkem.

„Heil Hitler, guvernére!“ Paže obou mladíků vystřelily dopředu a jejich pohled směřoval přímo před sebe. Fischer opětoval pozdrav.

„Které patro?“ zeptal se svého pobočníka.

„To nejvyšší. Výtah. Nádherný výhled na město. Přes dvě stě padesát metrů čtverečních obytné plochy. Skvěle zařízené. Dobře vybavená knihovna, samostatné pokoje pro personál. Blízko parku,“ přednášel pobočník. Byl to třetí na seznamu možných bytů. První dva taky nebyly špatné, ale Fischera úplně nepřesvědčily.

„Předchozí majitelé?“ zeptal se Fischer.

„Doktor Samuel Weintraub se svou ženou a třemi dětmi. Rodina chirurga. Právě večeřeli. Shromáždili jsme je v salonu.“

„Hm,“ řekl Fischer s nevolí. Výtah vyjel nahoru. Další příslušník SA zasalutoval vedle dveří bytu. Fischer vstoupil.

„Není to špatné.“ Kráčel chodbou po vyleštěných parketách a vstoupil do první místnosti. Teplé večerní světlo padalo velkými špaletovými okny na mahagonový nábytek. Tíhu jeho kroků v obytných pokojích tlumily perské koberce. V kuchyni stál personál v livreji s očima upřenýma na zem. Vonělo tu jídlo.

„Židovský personál?“ zeptal se Fischer.

„Ne, Poláci.“

Fischer si odfrkl. Přirozeně. Tyhle přímo zbožňoval. Židé při penězích, kteří se vplížili do uznávaných profesí, nosili pěkné obleky, žili v palácích, jako je tento, a nechali se obsluhovat nežidovským personálem. Těžko k rozpoznání pouhým okem, když je potkáte na ulici. Podvod byl téměř dokonalý. Ale za fasádou nic jiného než obvyklé špinavé ksichty.

Fischer vstoupil do salonu. Stál tam ten Žid, v kapse saka vínově červený hedvábný šátek, jeho žena měla perlový náhrdelník, dvě z dětí byly blonďaté. Jak zrádná může být příroda! Všechno jen přetvářka, pomyslel si Fischer, tenká skořápka. Vaše pravá tvář se rychle odhalí v pekle, kam vás pošleme.

„Doktor Fischer? Jmenuji se Weintraub. Tento byt je můj rodinný majetek. Co se tu děje? Protestuji…“ Hlas patřil chirurgovi, jeho šedé oči za brýlemi s jemnými zlatými obroučkami znejistěly.

„Ticho!“ vyštěkl na něj pobočník.

Fischer si prohlížel těch pět lidí, jako by byli součástí inventáře. Oči mu utkvěly na vysokém štukovém stropě s freskami uprostřed. Pak vyšel otevřenými dvoukřídlými dveřmi na balkon. Pohled na červené šindelové střechy varšavského Starého města byl nádherný. Mezi nimi vyčnívaly vrcholky vysokých zelených stromů k nebi. Na mnoha místech stále stoupaly sloupy dýmu, ale to časem ustane. Oblast je to rozhodně ta pravá. Byli tu nenávidění movití Židé, ale naštěstí žádní ortodoxní s těmi jejich černými kaftany, klobouky a pejzy. Znal je dosud jen z karikatur Stürmera a Wochenschau. V Německu jich bylo jen pár. Ale tady ve Varšavě je bylo vidět skoro všude. Lezli a plazili se po každé ulici, vystrkovali hlavu ze všech dveří.

První den ve městě se při pohledu na ně cítil téměř ušpiněný. Byli to cizinci. Hroziví. Odporní. Byl znechucen jejich vousy a jejich těly pod černým oblečením, kde se určitě prohánějí vši přenášející tyfus. Nedokázal se podívat do jejich tmavých očí. Ze svého oficiálního sídla v Brühlském paláci je pozoroval, jak se svými velkými rodinami míří do Saského parku. Ne na dlouho. Nastal čas parky opět vyčistit.

Ludwig Fischer mávnutím přivolal svého pobočníka.

„Byt je zabaven. Zítra se sem nastěhuji. Zařiďte vše, co je potřeba. A dohlédněte, aby tihle odtud nic neodtáhli. Každý jen kufr s oblečením.“

Pobočník přikývl. „Výborně, doktore Fischere. Mimochodem, tady je seznam, na který jste čekal. Právě mi ho přinesli.“

Fischer vzal list papíru a prohlížel si ho. Obsahoval několik jmen se stručným komentářem.

„Toto jsou možní kandidáti na předsedu plánované židovské rady,“ řekl pobočník a trochu opatrněji dodal: „První kontakt jsme již navázali. Žádný z… ehm… pánů nechtěl úřad dobrovolně převzít.“

„Opravdu?“ Na Fischerově tváři se objevil potměšilý úsměv. „Pravděpodobně jsou méně hloupí, než jsem si myslel.“ Poklepal na první jméno ukazováčkem. „Tenhle. Czerniaków. Šéf židovské obce. Pošlete za ním Müllera. Ví, co má dělat. O zbytek se postarám. Tak, a teď zpátky do paláce.“

Kapitola 5

Ani ne hodinu nato zastavilo se skřípěním pneumatik před budovou židovské obce několik aut. Vyskočilo z nich deset mladíků v černočerných gestapáckých uniformách.