Obsah

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá

Kapitola šestá

Kapitola sedmá

Kapitola osmá

Kapitola devátá

Kapitola desátá

Kapitola jedenáctá

Kapitola dvanáctá

Kapitola třináctá

Kapitola čtrnáctá

Kapitola patnáctá

Kapitola šestnáctá

Kapitola sedmnáctá

Kapitola osmnáctá

Kapitola devatenáctá

Kapitola dvacátá

Kapitola dvacátá první

Kapitola dvacátá druhá

Kapitola dvacátá druhá

Kapitola dvacátá třetí

Kapitola dvacátá čtvrtá

Kapitola dvacátá pátá

Kapitola dvacátá šestá

Kapitola dvacátá sedmá

Kapitola dvacátá osmá

Kapitola dvacátá devátá

Kapitola třicátá

Kapitola třicátá první

Kapitola třicátá druhá

Kapitola třicátá třetí

Kapitola třicátá čtvrtá

Kapitola třicátá pátá

Kapitola třicátá šestá

Kapitola třicátá sedmá

Kapitola třicátá osmá

Kapitola třicátá devátá

Kapitola čtyřicátá

Kapitola čtyřicátá první

Kapitola čtyřicátá druhá

Kapitola čtyřicátá třetí

Kapitola čtyřicátá čtvrtá

Kapitola čtyřicátá pátá

Kapitola čtyřicátá šestá

Kapitola čtyřicátá sedmá

Kapitola čtyřicátá osmá

Kapitola čtyřicátá devátá

Kapitola padesátá

Kapitola padesátá první

Epilog

Rosie Goodwin

Zimní slib

Rosie Goodwin

Zimní slib

Ikar

Přeložila Ingeborg Fialová

THE WINTER PROMISE:

Text copyright © 2020 by Rosie Goodwin

Originally published in the English language as The Winter
Promise by Zaffre, an imprint of Bonnier Books UK

The moral rights of the Author have been asserted.

ISBN 978-80-249-5000-6

Tuto knihu věnuji Charlottě Bethany Yatesové, mé drahé
vnučce, u příležitosti jejích osmnáctých narozenin.

Jsem na tebe moc pyšná a velice tě miluji!

Kapitola první

Fenny Drayton, prosinec 1850

„Prosím, Opal, můžeme už zastavit? Bolí mě nohy a bříško.“

„Ještě ne, zlatíčko. Než bude tma, musíme najít nějaké místo na přespání.“

Opal Sharpová se podívala na svou šestiletou sestru Susie a věnovala jí povzbudivý úsměv. Na boku přitom nesla dvouletého bratříčka Jacka. Netušila, jak to dokázal, ale tvrdě spal. Pevně ho zavinula do šály, kterou si pak uvázala kolem pasu. Vzduch byl kousavě chladný, ale i přesto cítila, jak je bratrovo tělíčko rozpálené. Dělalo jí to starosti. Určitě má horečku, která si teprve před několika dny vzala jejich otce. Uvědomovala si, že by s ním v tak nevlídném počasí neměla být venku, ale nedalo se nic dělat. Dům, v němž až dosud žili, patřil k farmě, na které pracoval její otec. Farmář se objevil v den pohřbu a oznámil jí, že nejpozději odpoledne musejí odejít.

Neměla na vybranou, a tak požádala patnáctiletého bratra Charlieho, aby všechny jejich věci naložil na ruční vozík. Nyní hledali nějaké místo, kde by se mohli ukrýt před bouří. Hustě sněžilo a vrstva sněhu pod jejich nohama byla každou minutou hlubší. Za zády slyšela, jak Charlie námahou funí: táhl, chudák, dřevěný vozík přeplněný zavazadly a lůžkovinami. Zbývající věci uložili u laskavých sousedů, než se jim podaří najít nějaké útočiště.

„Bez mrknutí voka bych si vás vzala k sobě,“ řekla jim soucitně paní Kitelyová. „Ale farmáře Golda by to mohlo naštvat a můj Stan by přišel vo práci. Však to znáte.“

„Už – musíme – něco – najít,“ hekal Charlie. „Nevím, jak dlouho to ještě utáhnu.“

„Brzy něco objevíme. Určitě,“ odpověděla Opal s jistotou, kterou ve skutečnosti necítila.

Putovali celé míle. Nejdřív se vydali po staré římské cestě a pokračovali vesničkou Hartshill. Částečně sjeli a částečně klouzali dolů z Jeleního kopce, až dorazili na místo, kterému místní říkali Rapper’s Hole. Byla to vlastně pustina plná podmáčených luk, sem tam roztroušené domky a zchátralá stavení. Ochranu před chladem by jim mohla poskytnout i nějaká polorozpadlá chalupa. Pokud tedy nějakou najdou.

Plahočili se dál a s každým krokem víc a víc klesali na duchu. Konečně se před nimi objevila jakási stavba zapadaná sněhem. Charlie pustil oj vozíku a rozběhl se k ní.

„Je prázdná,“ volal nadšeně. „Třeba bychom tu mohli zůstat na noc. Co myslíš, Opal?“

Když přistoupila blíž, všimla si, že ve střeše je na jedné straně velká díra. Domek byl obehnán plaňkovým plotem a stará branka už visela jen na jednom pantu. Zbývající maličká vitrážová okna byla zčernalá a působila nevlídně. Chalupa se zdála neobyvatelná, ale Charlie měl nejspíš pravdu. V bouři je každý přístav dobrý.

Susie se rozběhla za bratrem a Opal je následovala tak rychle, jak dokázala. Když vešla, ocitla se v místnosti, která nejspíš bývala kdysi kuchyní spojenou s obývacím pokojem, ale v šeru se to dalo jen těžko určit. Střecha se tady však zdála neporušená, a tak se rychle rozhodla a obrátila se na Charlieho. „Běž a přitáhni sem vozík. Zapálíme pár svíček a zkusíme rozdělat oheň.“

Než to stačila dopovědět, už byl pryč. O chvíli později slyšela, jak námahou funí a táhne vozík po zarostlé cestičce. Jacka podala Susie, našla nějaké zápalky a svíčky a jednu z nich rozsvítila. Rozhlédli se. Kolem se válely kusy rozlámaného nábytku. Aspoň budou mít trochu suchého dřeva na oheň. U jedné stěny byl malý krb. Opal rukama rozhrnula prastarý popel, Charlie nalámal třísky na podpal a vložil je do proutěného košíku. Pak rozdělal oheň, a tak se ve světle svíčky a v tlumené záři plamenů z krbu mohli lépe rozhlédnout. U jedné zdi stálo velmi špinavé kamenné umyvadlo a strop podepíraly nízko posazené trámy. Bylo tu však poměrně sucho. Podlahu pokrývala vrstva špíny a vzhledem k zápachu Opal usoudila, že si tu nejspíš našlo úkryt nějaké zvíře. Zesmutněla. Nemohla uvěřit tomu, jak rychle se jim změnil život a že jsou nuceni spát tady. Teď na to ale nesměla myslet.

Starosti odsunula stranou a raději prohledala vozík, aby našla přikrývky, které sbalila s sebou. Nejdřív z nich ale musela vyklepat sníh. Malá Susie už sotva udržela otevřené oči, a tak Opal honem rozložila přikrývky poblíž krbu.

„Vezmi konev a naber do ní sníh. Uvaříme si čaj, ať se aspoň zahřejeme,“ nařídila Charliemu.

Než to udělal, uložila Susie a Jacka na deky a díru v okně ucpala hadry a vším, co jí přišlo pod ruku. Konvice se brzy zahřívala nad ohněm a Opal vytáhla z vozíku půl bochníku chleba. Nalámala ho na kusy a podala Jackovi a Susie. Dívenka se do své porce hladově pustila, ale Jack odvrátil hlavu.

„Vážně by ho měl prohlédnout doktor,“ řekl s obavou v hlase Charlie, když si všiml potu, který se v rudé záři plamenů jako malé perličky třpytil na bratříčkově čele.

Opal si odfrkla. „Nemám tušení, co budeme zítra jíst, natož abych mohla zaplatit za návštěvu u doktora!“ utrhla se na něj, ale vzápětí se mu omluvila. „Promiň, Charlie. Jsem jen unavená,“ vysvětlovala provinile.

„To je v pořádku.“ Rozpačitě ji poplácal po rameni a pak už nic neříkal. Opal nalila vroucí vodu do staré hnědé konvice a nechala ji na krbu louhovat. Našla dva otlučené hrnky a nalila do nich čaj. O chvíli později už Susie tiše pochrupovala.

Opal jí téměř záviděla. Zdálo se, že si zatím neuvědomovala, v jak hrozné situaci se ocitli. Stěží se dalo uvěřit, že ještě před několika měsíci byli těsně semknutou šťastnou rodinou. Pravda, matku už nějakou dobu trápily zdravotní problémy, takže se Opal musela vzdát zaměstnání v místním obchůdku, aby mohla pomáhat doma. Ale z peněz, které otec a Charlie vydělali na farmě, vyžili docela pohodlně.

Smrt matky, která zemřela během porodu mrtvého děvčátka, jim zlomila srdce. A o pouhých devět týdnů později se jim svět zcela zhroutil, když jejich otce náhle postihla horečka. Brzy následoval maminku. A teď se ocitli tady, bez domova a bez rodičů, bez peněz a s nulovými vyhlídkami.

„Co budeme dělat, Opal?“ Charlie vypadal vystrašeně. Byl jen o rok mladší než jeho sestra, ale obvykle se spoléhal na její rozhodnutí.

„Cokoli, co nám pomůže přežít,“ odpověděla odhodlaně, ačkoli se děsila toho, co je ještě čeká.

„Myslím, že bychom ty dva malé mohli dát do útulku. Jacka by tam aspoň prohlédl doktor a oba by dostali najíst,“ řekl Charlie opatrně.

Opal jeho návrh tak rozhořčil, že málem upustila hrnek. Horká tekutina jí vyšplíchla na nohu. „Au! Jen přes mou mrtvolu!“

„Máš snad lepší nápad?“ Charliemu se v očích objevily slzy, protože si představil průčelí obecního chudobince v Bullringu. Mrkáním zahnal slzy a pročísl si hustou kštici tmavých kudrnatých vlasů. Pouhá zmínka o tom místě dokázala vyvolat strach i v těch nejodvážnějších srdcích. Ale copak měli jinou možnost? Aspoň by věděli, že bude postaráno o ty malé. On a Opal by si našli práci a nějaké místo k bydlení. Při troše štěstí by sourozence odtamtud brzy vyzvedli. Nešťastně potřásl hlavou a jeho hlas se pak ozval mnohem tišeji. „Bylo by to jen na čas, než si najdeme slušnou střechu nad hlavou a našetříme nějaké peníze, abychom je uživili.“

„Já vím. Ale stejně nedokážu snést představu, že by museli žít na takovém místě nebo že bychom se museli rozdělit. Jinou rodinu už nemáme. Musíme držet pohromadě.“

Opal sklíčeně svěsila hlavu a hleděla přitom na dva nejmladší sourozence. Jejich malé černé hlavičky a bledé obličeje vypadaly jako dva hrášky v lusku. Všechny děti se podobaly své zesnulé matce. Jako by slyšela otce, který se vždycky smál a říkal, že to není spravedlivé, když se ani jeden z nich nepodobá jemu. S bolestivou vzpomínkou na šťastnější časy se zvedla a pokusila se ucpat škvíru pod dveřmi, kudy dovnitř s hvízdáním proudil ledový průvan.

„Zkus se trochu vyspat, ano?“ vybídl ji Charlie, když si všiml, že je téměř u konce sil. „Třeba se Jack ráno bude cítit líp a věci se budou zdát veselejší. Aspoň že spíme v suchu.“

Věnovala mu chabý úsměv, ale když se zavrtala pod tenkou přikrývku, nebyla si jeho ujištěním vůbec jistá. Nakonec vyčerpaně usnula a na tvářích se jí leskly slzy.

Kapitola druhá

Druhého dne časně zrána se Opal probudila do strašidelného tíživého ticha. Pohlédla z okna a viděla jen hromadu sněhu, která se navršila na římse. Oheň už téměř vyhasl a v místnosti byla lezavá zima. Rychle vstala, rozebrala zbytky staré židle a vhodila je do ohně. Charlie se protáhl, zazíval a opřel se o loket. „Kolik je hodin?“ zeptal se.

Opal pokrčila rameny. „Nevím. Jestli si vzpomínáš, hodiny jsme minulý týden odnesli do zastavárny.“ Mohla dodat, že je prodali se všemi dalšími slušnými věcmi, které vlastnili, ale rozmyslela si to. Nechala si jen matčin snubní prsten a ten nosila na řetízku na krku. Teď na něj položila ruku, jen aby se ujistila, že ho ještě má.

„No jo vlastně.“ Povzdechl si, odhrnul deku a vstal. Vzal si konvici. „Přinesu další sníh. Dáme si něco teplého k pití.“

Neměli cukr ani mléko, ale v posledních týdnech si zvykli pít čaj i bez toho.

Charlie vklouzl do bot a pokusil se otevřít dveře, ale málem ho porazila závěj, která se před nimi během noci nakupila, a teď se vhrnula dovnitř.

„No nazdar,“ vydechl. „Vidíš to, co já?“ Kam až oko dohlédlo, se rozkládala jen prázdná, strašidelně tichá bílá pustina. Najednou se mu zdálo, že jsou jediní živí lidé na zemi. Dokonce ani ptáci nezpívali. Sníh stále padal a na zemi se tvořila tlustá bílá přikrývka. Rychle se sehnul, naplnil konvici, odkopal od prahu tolik sněhu, kolik dokázal, a pak dveře zase zavřel.

Susie se v tu chvíli zavrtěla, a když se podívala k oknu, nadšeně sepnula ruce. „Podívejte se na ten sníh!“ zvolala zpěvavě. „Mohla bych si vzít sáňky a jít ven, Opal?“

Opal se na ni shovívavě usmála a odhrnula přitom černé kučery z dívčiny tváře. Najednou si připadala hrozně stará. Ještě nedávno by v ní sníh vyvolal stejné nadšení. Teď ale myslela jen na problémy, které jim způsobí.

„Tvoje sáňky zůstaly u paní Kitelyové, zlatíčko,“ vysvětlovala a Susie našpulila pusu. Vzápětí se ale malá Susie rozkašlala a sestra jí rychle sáhla na čelo. Bylo rozpálené. Opal pokleslo srdce. Vypadalo to, že i Susie co nevidět sklátí horečka.

Také Charlie si všiml nepřirozeného ruměnce na její tváři a dělalo mu to starosti. Nic ale neříkal a raději postavil konev nad oheň.

„Zjistíme, co tu máme k snídani,“ řekla Opal s předstíraným nadšením a začala se přehrabovat ve vaku s jídlem, který ležel na vozíku. „Podívejme, jsou tu vločky. Ty nás zasytí.“ Neměli mléko, a tak je bude muset uvařit ve vodě. Budou tedy naprosto bez chuti. Usoudila však, že je to lepší než nic.

„Nemám hlad,“ prohlásila Susie a zavrtala se zpátky pod deku. Starší sourozenci si vyměnili ustarané pohledy.

Opal se nějak podařilo vločky uvařit a s Charliem je pak zapili čajem. Susie ale odmítla jíst a Jacka raději nechali spát.

„Budeme si muset obstarat nějaké jídlo,“ zašeptala a ustaraně sledovala, jak za oknem zuří blizard. „Ale bůhví, jak se dostaneme přes tohle nadělení. Nejbližší obchod je až ve Stockingfordu.“

„Vím, kde to je,“ ujistil ji Charlie. „Neboj se, dostanu se tam. Ale máme vůbec nějaké peníze? A kde vlastně v noci přespíme?“

„Zdá se, že budeme muset zůstat tady,“ odpověděla Opal. „Uklidím tu. Přinejmenším je tu sucho. A ano, nějaké peníze ještě mám. Zbytek toho, co nám dal zastavárník. Moc toho ale není.“

Vydolovala z kapsy šatů pár drobných a Charlie si povzdechl. „Za tohle toho moc nepořídíme,“ prohlásil ponuře.

„Koupíme jen to nejnutnější. Trochu mouky, cůpek čajových lístků a hroudu másla. Mohla bych upéct chleba. Z jedné strany krbu je malá pec, podívej. Jen se bojím, v jakém bude stavu. Ale to nevadí. Než se vrátíš, můžu ji vydrhnout. A také se rozhlédnu v ostatních místnostech, jestli se tam nenajde něco užitečného. Stejně tu budeme muset zůstat. Přinejmenším než skončí tahle vánice.“

Charlie se obul a nabalil se tak teple, jak jen to šlo. Potom kývl sestře na pozdrav a vyrazil.

Obě mladší děti spaly a vzhledem k tomu, že už bylo světlo, vydala se Opal prozkoumat zbývající místnosti. Vedle krbu byly nějaké dveře, a když je otevřela, ocitla se v pokoji, který očividně býval ložnicí. Byla tam taková zima, že jí to málem vyrazilo dech. Rychle vešla a zavřela za sebou, aby do kuchyně netáhlo. Pevně se zavinula do šály. Ve stropě zela ohromná díra a přímo uprostřed pokoje se vršila hromada sněhu. U stěny stála stará železná postel se zbytky slaměné matrace a přímo naproti ní prádelník bez jedné zásuvky.

Dokud se neopraví střecha, bude tahle místnost nepoužitelná, pomyslela si sklíčeně a nakopla zbytky něčeho, co připomínalo dřevěnou židli. Alespoň tu bylo nějaké dřevo, které mohou použít na udržení ohně. Rychle se sehnula, aby ho posbírala, a odnesla ho zpět do kuchyně. Potom se opatrně vydala na schodiště, které bylo jen o málo širší než žebřík.

Ocitla se v malé a překvapivě suché místnosti, v níž se stejně jako dole nacházela stará postel. Střecha se jí nad hlavou svažovala, takže se vzpřímeně dalo stát jen uprostřed. Uvědomila si, že to nedá příliš práce a pokoj budou moci používat. Co nejtišeji, aby nevzbudila děti, se vrátila dolů, a otevřela poslední dveře na druhé straně krbu. Vedly do malého pokojíku, který kdysi musel sloužit jako obývací pokoj. Pod oknem stál starý příborník pokrytý tlustou vrstvou prachu a špíny. Stačil jediný pohled a zjistila, že ostatní nábytek je rozpadlý a už se nedá opravit. Jedinou výjimkou byl bytelně vyhlížející dubový stůl, který stál hrdě uprostřed místnosti.

Opal se s povzdechem vrátila do kuchyně a začala z vozíku vybalovat věci na úklid. Rozhodla se, že umyje alespoň kuchyň. Naplnila konev dalším sněhem, a když se voda nad ohněm ohřála, nalila ji do kbelíku. Smetákem vzala útokem podlahu a všude kolem zvířila oblaka prachu. Díky tomu s potěšením zjistila, že podlaha je z keramických dlaždic. Většina chalup totiž obvykle mívala podlahy jen hliněné. Když dlažbu pořádně vydrhla, ukázalo se, že je docela pěkná. Potom se pustila do mytí oken. Veškerý nepořádek navršila na hromadu vedle krbu, aby byl připraven ke spálení. Netrvalo dlouho a místnost vypadala již mnohem lépe, což jí trochu zvedlo náladu.

•

Když se Charlie asi o dvě hodiny později vrátil, nestačil se divit. Usmál se.

„Páni, sestřičko, tady byl někdo pěkně pilný,“ řekl pochvalně a sklepával si přitom sníh z bot.

„Nahoře je malá podkrovní místnost a další jsem našla tamhle za těmi dveřmi. Obě jsou suché,“ informovala ho, když si od něj vzala košík s nákupem. „Jen ta třetí nepůjde používat, dokud se neopraví střecha. Teď si pojď ale sednout k ohni a sundej si ty mokré šaty. Vypadáš promrzlý na kost. Jestli mě neposlechneš, tak onemocníš i ty.“

Charlie cvakal zuby a nohy i ruce měl úplně promodralé. Opal prohledala vozík, aby mu našla nějaké suché oblečení. Jakmile je dostal, otočil se zády a rychle se do něj nasoukal. Potom se posadil k ohni, ale nepřestával přitom ustaraně pozorovat děti. „Jak se jim daří?“

Opal bezmocně pokrčila rameny. „Jack se vůbec nevzbudil a Susie také nevypadá dobře. Moc toho pro ně udělat nemůžeme, jen je udržovat v teple.“

Povzdechl si a rozhlédl se. „V tom případě se tu asi budeme muset nějakou dobu zdržet,“ prohlásil. „Ale až přivezu věci, které jsme nechali u paní Kitelyové, nebude to tak hrozné.“

Opal vyhlédla z okna, za nímž zuřila sněhová bouře, a odfrkla si. „A jak bys to chtěl udělat? Vozík sem v tomhle počasí nedostaneš.“

Na vydrhnutém prkně vedle umyvadla začala hníst mouku s kváskem, aby mohla upéct chleba. Jakmile byla hotová, navlhčila těsto a zakryla je kusem plátna. Těsto pak postavila nad krb, aby pěkně vykynulo. U umyvadla objevila pumpu, která musela být napojená na studnu, kterou viděli před chatou. Zpočátku tekla jen rezavě zbarvená voda, ale teď už byla průzračně čistá, takže nemuseli nabírat sníh, což bylo požehnání. Mezi zásobami našla také drahocennou sklenici domácího jahodového džemu, který vařila letos v létě. Přinejmenším dnes tedy budou mít co jíst.

Susie se zavrtěla a zvedla se na lokti. „Opal, bolí mě v krku,“ zachroptěla.

Bylo velice neobvyklé, aby si to tiché dítě na něco stěžovalo, a tak se Opal okamžitě zmocnil strach. „Uvařím ti šálek dobrého horkého čaje. Určitě ti pomůže,“ utěšovala ji a znovu postavila konev nad oheň. I Jack se zavrtěl. Stačil jediný pohled do jeho zastřených očí a Opal pokleslo srdce. Tváře měl úplně rudé a propocené oblečení se mu lepilo na hubené tělíčko. Všiml si toho i Charlie a ustaraně si kousal ret.

„Úplně hoří. Co budeme dělat?“

„Nalij do misky studenou vodu. Zkusím ho omývat,“ odpověděla Opal. Okamžitě vyskočil, aby to udělal. V následujících hodinách se pak střídali, kapali dětem vodu do úst a omývali jim rozpálená čela, ale když se odpoledne začalo stmívat, bylo jasné, že veškeré úsilí bylo marné. Tou dobou už se nemocně cítila i Opal, ačkoli o tom mlčela. Charlie si však všiml jejích zarudlých tváří.

„Co kdyby sis lehla a trochu si odpočinula?“ navrhl laskavě. „Na děti dohlédnu.“

Opal přisvědčila, a to ho vystrašilo ještě víc. Obvykle prostě pracovala dál, takže pochopil, že jí opravdu není dobře. Vklouzla pod deku vedle dětí, stočila se do klubíčka a vyčerpaně usnula.

Charlie upřel veškerou pozornost na děti, a přitom zápasil se strachem, který mu stahoval hrdlo. Co by si počal, kdyby se s Opal něco stalo? Jak by to zvládl sám? Od smrti otce držela rodinu pohromadě a všichni se naučili na ni spoléhat. Snažil se na to nemyslet: budoucnost se zdála ponurá a příliš děsivá. Věděl, že by si měl jít hledat nějakou práci, jakoukoli práci, která by jim přinesla aspoň trochu peněz, ale jak by mohl opustit rodinu, když jsou všichni nemocní? Později, když se Opal neklidně zmítala na lůžku, pokusil se děti nakrmit chlebem, který předtím upekla. Obě ale odvracely hlavu. To už se bál tolik, že sám ztratil chuť k jídlu.

Sníh bez přestání padal, bylo slyšet jen praskání dřeva v krbu a sténání dětí. Netušil, kolik času uplynulo, ale po nějaké době se Opal pohnula a s očividnými bolestmi se opřela o loket.

„Jak se cítíš?“ zeptal se, ale okamžitě si uvědomil, jak nepřípadná to byla otázka. Každý hlupák musel vidět, že na tom byla hodně špatně. Do očí jí stékaly kapky potu a zároveň se nekontrolovatelně třásla.

Rychle vstal, přinesl jí hrnek vody, ale když ji žíznivě vypila, odvrátila se a začala zvracet.

„Om-omlouvám se,“ zaskřehotala. „Já… necítím se moc dobře. Nebude vadit, když si ještě zdřímnu?“

„Ovšemže ne,“ ujistil ji, ale uvnitř se zachvěl. Najednou se musel vyrovnat s myšlenkou, že možná ztratí i zbytek rodiny – a to bylo děsivé.

Noc, která následovala, byla jednou z nejdelších, jaké Charlie zažil. Pobíhal kolem nemocných, podával jim chladné pití a poskytoval další způsoby úlevy, na jaké si jen vzpomněl. Když pak konečně nastalo další šedivé ráno, už věděl, co musí udělat. Nebude to snadné a Charlie pochyboval, že mu Opal někdy odpustí.

Pokud tedy přežije.

Kapitola třetí

Charlie s těžkým srdcem vystlal dno vozíku přikrývkami a položil na ně nejprve Jacka a pak i Susie. Chvíli se vrtěli a potom se k sobě přitulili. Přikryl je dalšími dekami a snažil se jim poskytnout co největší pohodlí. Vozík byl jedinou možností, protože by je v žádném případě nedokázal nést. Ani tak to nebude snadné, protože venku ležela silná vrstva sněhu. Věděl však, že nemá jinou možnost. Obě děti byly vážně nemocné, a pokud nedostanou léky, které tak zoufale potřebovaly, hrozilo nebezpečí, že zemřou.

Oblékl si kabát a ohlédl se na starší sestru, která dosud spala stočená do klubíčka. „Odpusť mi to, Opal,“ zašeptal. „Nevím, co jiného bych měl dělat.“

Otevřel dveře, vyvlekl vozík ven a začal se prodírat vířícím sněhem.

•

„Konečně jsi vzhůru!“ vydechl úlevně Charlie, když Opal otevřela oči a zamrkala. Seděl vedle ní, celou noc jí houbou omýval čelo a vlhčil rty. Teď byl tak vyčerpaný, že by dokázal prospat celý měsíc.

„Ko-kolik je hodin?“ zeptala se chraptivě.

Zazubil se. „Nemám tušení, ale od chvíle, kdy ses ptala naposledy, uplynuly dva dny,“ odpověděl.

Zmateně se zamračila. „Cože? Ležela jsem tu dva dny?“

Přikývl a ona si od něj vzala hrnek s vodou. Dlouze se napila a Charlie s úlevou sledoval, že tentokrát ji v žaludku udržela. A potom se stalo to, čeho se děsil nejvíc. Opal pohlédla ke krbu a zeptala se: „Kde jsou děti?“

Ztěžka polkl. „Nelepšilo se to,“ řekl v sebeobraně. „Tak jsem udělal, co bylo třeba… Před dvěma dny jsem je odvezl do sirotčince.“

„Cože jsi udělal?“ Nevěřícně na něj zírala, v bledé tváři jí zářil pár překrásných hnědých očí. „Ale proč, Charlie? Jak jsi mohl?“

Tvrdohlavě zvedl bradu. „Co jiného jsem měl dělat? Bál jsem se, že umřou, a došly mi nápady. Je to jediné místo, kde se na ně mohl podívat doktor a kde se o ně někdo postará.“

„Ani ve snu by mě nenapadlo, že k tomu někdy dojde. Musím jít za nimi… Budou strašně vyděšení.“ Lapajíc po dechu se pokusila vstát, ale byla příliš slabá. Klesla zpátky na deku.

„Lež klidně,“ nabádal ji Charlie a jemně převzal velení. „Jakmile se budeš cítit lépe, uvidíme, co se s tím dá dělat. Dostaneme je zpět. Teď ale musíš nabrat sílu.“

Přešel ke stolu a ukrojil kus chleba, který před několika dny upekla. Byl trochu okoralý, ale lepší než nic. Opal uznala, že to dává smysl, a zkusila jíst. Neměla hlad a chleba chutnal jako piliny, ale přinutila se ho polknout. Věděla, že potřebuje zesílit. Nejen kvůli sobě, ale aby získali zpátky děti. Charlie souhlasně přikývl a přiložil další poleno na oheň.

„Kde se to tady vzalo?“ zeptala se a ukázala na hromádku naskládanou vedle krbu. Všimla si, že polámaný nábytek, který našli, když dorazili, zmizel.

Charlie se usmál. „Měli jsme štěstí. Šel jsem ven, abych se trochu porozhlédl a našel jsem přístřešek plný dřeva. Klika, no ne? Ať už tu dřív bydlel kdokoli, musel ho tu nechat. Je tam toho dost, takže nám dost dlouho vydrží. Voda ani teplo nám tedy scházet nebudou. Teď, když jsi zase vzhůru, vezmu vozík a přivezu pár našich věcí od paní Kitelyové. Pokud sem dostanu matrace, můžeme je dát na ty postele, které jsi našla, a aspoň se pohodlně vyspíme. Vezmu i pár židlí a z vedlejší místnosti přeneseme stůl. Potřebuje jen pořádně vydrhnout. Chystal jsem se to udělat, ale měl jsem moc práce s pečováním o tebe.“

Opal měla kvůli nejmladším sourozencům těžké srdce. Bylo hrozné, že skončili v tom strašném sirotčinci, ale hluboko uvnitř chápala, proč to Charlie udělal. Jejím jediným cílem teď bylo dostat obě děti zpět.

„Těmi závějemi vozík nedostaneš,“ řekla mu, když se zadívala z okna.

„Samozřejmě že dostanu.“ Už si navlékal boty a svrchník. „Zatím přivezu jen to, co zmůžu. Zvládneš to tady sama, než se vrátím?“

Vyčerpaně přikývla. Byla stále slabá jako kotě, ale cítila se mnohem lépe. „Budu v pořádku. Jen na sebe dávej pozor.“

Charlie vyvezl vozík ze dveří a brzy jí zmizel z dohledu. Opal se otočila na bok a brzy zase usnula.

•

Když se vzbudila, zjistila, že se Charlie vrátil a byl pilný jako včela. Přitáhl do kuchyně stůl z vedlejší místnosti a přistrčil k němu dvě z matčiných masivních židlí. Ke krbu umístil obě železné postele a položil na ně matrace. Ve světle svíček se pokoj zdál téměř útulný.

„Paní Kitelyová nám dala kotlík guláše, abychom pořád nepili jen čaj,“ oznámil vesele a ukázal na hrnec, který bublal nad ohněm. „A pošle prý Stana s povozem, aby nám zítra přivezl zbytek věcí. Pak bychom se tu mohli opravdu začít zabydlovat. Až se budeš cítit lépe, najdeme si práci a vezmeme si zpátky děti. Třeba to stihneme ještě před Vánoci. Vím, že to tady není ideální, ale jsme tu aspoň v teple a suchu.“

Opal se zmohla na chabý úsměv, ale při myšlence na Jacka a Susie jí pukalo srdce. Museli být hrozně vyděšení. Najednou se ocitli na tak strašidelném místě, obklopeni samými cizími lidmi. Teď se s tím ale nedalo nic dělat. Chápala, že se Charlie k tak zoufalému činu odhodlal, protože se o ně bál.

Bratr zatím nalil do misky dušené maso a přinesl ho ke stolu. „Pojď, sestřičko, jestli chceš zase nabrat sílu, musíš jíst. Namoč si do toho kousek chleba, ať nám jídlo vydrží aspoň dva dny. Pomůžu ti ke stolu a potom tě pěkně uložíme do pořádné postele.“

Když se Opal pokusila vstát, místnost kolem ní se rozhoupala. Měla pocit, jako by se podlaha zvedla a vydala se jí naproti. Musela se Charlieho pevně chytit. Věděla však, že každý den, který stráví vleže, bude dalším dnem bez Jacka a Susie. Právě teď jí dělalo potíže i pouhé zvednutí lžíce. K vlastnímu překvapení a díky Charlieho povzbuzování nakonec dokázala polknout několik soust a teplé jídlo v žaludku jí udělalo dobře.

„Dobře, a teď šup do postele,“ rozkázal Charlie, když si všiml, že už toho víc nezvládne, a ona poslušně šla. Bylo hezké zase jednou ležet na své matraci a Opal brzy opět usnula.

Charlie na ni spokojeně hleděl. Cítil, že byla z nejhoršího venku. Spánek byl tím nejlepším lékem, jaký mohla dostat. Moc dobře ji znal a věděl, že bude na nohou dřív, než se naděje.

•

Jak slíbila paní Kitelyová, její manžel dorazil následujícího dne dopoledne a s ním i povoz se zbytkem jejich věcí.

„Dalo mi docela zabrat, než jsem se sem dostal,“ řekl Charliemu, když k němu chlapec přispěchal. „Nevěřil bych, že to ta moje stará kobylka v tomhle marastu zvládne, ale už jsme tu.“

Seskočil z kozlíku před vůz. Na muže takové postavy byl překvapivě mrštný. Pan Kitely měřil víc než šest stop a byl téměř tak široký jako vysoký. Tvář měl brunátnou a hustou kštici prošedivělých vlasů mu teď zakrývala čepice. Naštěstí už přestalo sněžit a okolní krajina zářila v zimním slunci, jako by byla pokryta rozsypanými střepy.

Muž si sundal čepici, podrbal se na hlavě a pohlédl na starou chalupu. „Safra, chlapče, koukám, že jste si zadělali na pěknou fušku, pokud tu hodláte zůstat,“ prohlásil, když uviděl díru ve střeše. „Nemohli jste si najít něco lepšího?“

„Jo, to jsme mohli,“ odpověděl kysele Charlie. „Kdyby se dalo platit mosaznými knoflíky. Ale není to tak zlé, jak to vypadá. Díra ve střeše je jen nad jednou místností. A teď když máme naše věci, bude se nám žít mnohem pohodlněji.“

„Když to říkáš.“ Stan Kitely si to zřejmě nemyslel, ale svůj názor si moudře nechal pro sebe. Charlie zatím začal vykládat vůz. Podle pana Kitelyho to byla příšerná smůla, že to se Sharpovic rodinou takto dopadlo. Oba rodiče byli dobří, tvrdě pracující a bohabojní lidé. Vidět jejich děti v takové situaci mu lámalo srdce.

„Moje žena posílá další dušené maso a trochu chleba,“ vzpomněl si, když byl vůz vyložený. Vzal košík uložený pod kozlíkem a podal ho Charliemu. „A tady… není to moc, ale dostanete za to trochu jídla, než si najdete práci.“ Vtiskl chlapci do dlaně stříbrný šilink. Charlie zrudl. Chtěl odmítnout, měl přece svou hrdost, ale musel myslet i na Opal. Za šilink si mohli koupit spoustu jídla.

„Dí-díky, pane Kitely, vážím si toho,“ vykoktal. „Ale nemohli bychom to považovat za půjčku? Než se zase postavíme na nohy.“

„Jak je libo, chlapče.“ Muž ho laskavě poplácal po rameni. „Ale teď už bych měl jít, než zase začne sněžit.“ Během jeho krátké návštěvy se slunce stačilo schovat a nebe bylo opět temně šedé. „Dávejte na sebe pozor a občas se ozvěte.“ Dotkl se okraje čepice a otočil koně. „Zatím sbohem.“

„Sbohem… A ještě jednou díky,“ volal Charlie, když se stará kobylka i s vozem vydala stejnou cestou, kudy přišla. Chvíli ještě stál, zíral na peníze ve své dlani a přemýšlel, co se to vlastně stalo. Potom se vyčerpaně doploužil zpátky do polorozpadlé chalupy.

•

O tři dny později se Opal cítila natolik silná, že mohla vstát z postele. Snadno se ale unavila a na všechno potřebovala víc času. Přesto zvládla na malé okno pověsit záclony a rozmístit zbytek nábytku. Ne že by ho bylo mnoho. Měli jen malý prádelník, postele a dvě křesla. Její drobné tělo se tím ale unavilo, a když se na ni Charlie podíval, s těžkým srdcem si uvědomil, že ačkoli převzala odpovědnost za celou rodinu, sama byla ještě dítě.

„Už to vypadá skoro jako domov, že ano?“ prohlásil a doufal, že jí tím zvedne náladu, ale ona jen věcně přikývla. Neustále myslela na Jacka a Susie. Zlobilo ji, že stále není dost silná, aby je mohla aspoň navštívit.

Teď, když byla Opal více méně na nohou, trávil Charlie celé dny tím, že hledal práci. Majitel jednoho velkého domu poblíž náměstí mu zaplatil za odklízení sněhu z příjezdové cesty. Když se to sečetlo s penězi, které jim dal pan Kitely, budou mít dostatek na několik následujících dní. Zatím se mu však nepodařilo najít stálou práci a začínal z toho být otrávený.

„Nechápu, proč si mě farmář nemohl nechat u sebe,“ stěžoval si.

„Protože by nás tam pak musel nechat bydlet všechny,“ odvětila hořce.

Rozmrzele přikývl. Pracoval s otcem na farmě už od chvíle, kdy opustil školu, a nic jiného neuměl. Jeho šance najít práci se tím značně snižovaly.

Za tři dny budou Vánoce a Opal se nemohla dočkat, až budou děti zase doma, ale začínalo být téměř jisté, že to do Vánoc nezvládnou.

„Přemýšlím, jak se jim daří,“ strachovala se, když toho večera seděli u krbu.

Charlie rychle uhnul pohledem. Velmi obezřetně se vyhýbal vyprávění o tom, jak se k nim chovali toho dne, kdy je do sirotčince přivezl.

Tamní ředitelka paní Frostová byla chladná nepřístupná žena, která se na něj dívala, jako by byl jen špínou na podrážkách jejích bot. To si ale netroufal Opal říct. Byla to vysoká dáma s vytříbeným chováním. Měla ocelově šedé oči, které jako by mu viděly až na dno duše. Šedé vlasy nosila stažené do upnutého drdolu. Když se k tomu přidaly prosté šedivé šaty a řetěz s klíči, který měla připevněný kolem pasu, působila skutečně strašidelně.

Když přinesl děti, pohlédla na ně s nelibostí.

„Na jeho přežití bych moc nesázela,“ prohlásila s pohledem upřeným na Jacka.

Charlie byl v pokušení popadnout děti a odvézt je zpátky domů, ale věděl, že tohle byla jediná možnost, jak je dostat k doktorovi, a tak raději držel jazyk za zuby.

„Je ti doufám jasné, že mohou být přijati pouze jako sirotci,“ dodala, když si zapsala jejich jména do tlusté knihy.

„Ale stále mají mě a mou sestru,“ připomněl Charlie. „A je to jen na čas, než si najdeme nějaké bydlení. Potom si je zase vyzvedneme.“

Paní Frostová si znechuceně odfrkla. „Kdybych dostala šilink pokaždé, když tu někdo odloží dítě a slíbí, že se pro ně zase vrátí, byla bych už milionářka!“

„Ale je to pravda!“ Charlie se tentokrát nedokázal ovládnout. „Rozhodně je tu neodkládáme!“

Paní Frostová ho ignorovala, prudce zaklapla knihu a přivolala dva zaměstnance, aby děti odnesli. „Snažím se ti říct, že jejich rodiče zemřeli, a ty ani tvá sestra ještě nejste plnoletí, takže musí zůstat v péči sirotčince. Chápeš, to?“

Charlie si olízl rty a zavrtěl hlavou. Nervózně přitom přešlapoval z nohy na nohu.

„To znamená, že já a ředitel ústavu pan Pinnegar nad nimi přebíráme rodičovskou zodpovědnost.“

Charliemu se to nelíbilo, ale jinou možnost neměl. Zničeně přikývl a v ústech mu zůstala podivná pachuť.

„Takže… Charlie, posloucháš mě? Ptala jsem se, kdy se na ně budeme moci jít podívat. Mohou mít přece návštěvy?“

Její hlas ho rychle vrátil do přítomnosti. „Promiň,“ zamumlal. „No, můžeme prý za nimi chodit v neděli mezi druhou a čtvrtou. Takže, pokud se budeš cítit dobře…“

„Budu,“ prohlásila rozhodně. „Půjdu tam, i kdybych se tam měla doplazit.“

Charlie nepochyboval o tom, že by to udělala.

Kapitola čtvrtá

Když následující neděli došli až do Kostelní ulice, Opal sotva popadala dech. Sníh naštěstí přestal padat už den předtím, ale vzduch byl mrazivě chladný a zem pokrývala nebezpečná ledovka.

„Budu hned v pořádku. Jen mě nech chvíli odpočívat,“ řekla zadýchaně.

Charlie se zamračil. Podle něj jí zdaleka nebylo tak dobře, aby mohla chodit ven, ale když se Opal pro něco rozhodla, dokázala být tvrdohlavá jako mezek. Nic jí nemohlo zabránit navštívit Susie a Jacka.

Trpělivě čekal, až se bude cítit na další cestu, a potom ji přidržel za loket. „Opři se o mě,“ povzbuzoval ji a ona vděčně poslechla. Ještě jim zbýval pěkný kus cesty. Nejdřív museli projít ulicí Arbury a potom se Vřesovou uličkou dostanou do Bullringu. Přemýšlel, jestli to Opal vůbec zvládne. Cesta jim nakonec trvala přinejmenším dvakrát déle, než by měla. Nakonec se však před nimi konečně objevily šedé, nepřátelské zdi sirotčince. Dorazili o něco dříve, ale už teď se od vchodu vinula dlouhá fronta čekajících, kteří přišli navštívit místní chovance. Charlie a Opal se zařadili na konec. Opal se rozbušilo srdce, když pomyslela na to, že za chvíli konečně uvidí děti.

Dveře se otevřely a zástup lidí začal proudit dovnitř. Stála tam žena patřící k místním zaměstnancům a každého se ptala, za kým přišli. Když na ně přišla řada, Opal odpověděla: „Za Susie a Jackem Sharpovými.“

Žena se zamračila a zahleděla se na seznam jmen v knize. Potom je požádala, aby si stoupli stranou. Opal se vyplašeně podívala na Charlieho. Instinkt jí napovídal, že něco není v pořádku.

Nakonec byl vpuštěn i poslední návštěvník a žena jim řekla: „Půjdu se podívat po paní Frostové. Počkejte tady.“

„Něco se stalo, cítím to,“ sykla Opal, když tam plní úzkosti čekali.

Konečně se žena vrátila. Upjatě jim pokynula: „Pojďte za mnou. Paní Frostová vás přijme ve své kanceláři.“

Následovali ji chodbami vymalovanými pochmurnou hnědí a Opal si uvědomila, že je tu téměř taková zima jako venku.

„Jsme tu.“ Žena se zastavila tak náhle, že do ní Charlie málem vrazil. Zaklepala na dveře, a když je hlas zevnitř vyzval, aby vešli, ustoupila stranou a gestem ruky jim naznačila, aby vešli.

Charlie se ocitl tváří v tvář ženě, která přijímala děti. Probodávala ho pohledem. „Ano? Co chcete?“

Charlie se narovnal do plné výšky a Opal se ho ustrašeně držela za paži. „Přišli jsme navštívit našeho bratra a sestru. Přivezl jsem je před několika dny.“

„Jména?“ vyštěkla, jako by ho nikdy předtím neviděla.

„Jack a Susie Sharpovi.“

Projela prstem seznam jmen ležící na stole před ní. „Aha, tady je to. Obávám se, že jste sem vážili cestu zbytečně.“

„Co tím myslíte?“ Charlie zbledl a Opal vypadala, jako by měla každou chvíli omdlít.

„Jack Sharp zemřel týden poté, co jsme ho přijali,“ oznámila jim chladně.

„Cože?“ Charlie sevřel opěradlo židle. Šok jím natolik otřásl, že se bál, že by mohl upadnout.

Opal vedle něj bolestně zasténala a přitiskla si dlaň na ústa, jako by se jí zvedal žaludek. Jak mohl její bratříček zemřít? Ještě před několika týdny byl tak plný života. Jak to, že jeho život tak náhle uhasl?

„To… to musí být nějaký omyl… Jack přece nemůže být mrtvý,“ koktala Opal.

„Ujišťuji vás, že je.“ Oči paní Frostové byly mrazivé jako krajina venku za oknem. „Pohřební zřízenec odnesl jeho tělo ještě téhož dne. Touto dobou už bude pohřbený na chudinském hřbitově.“

Opal měla pocit, jako by ji paní Frostová bodala přímo do srdce. Bolest byla tak pronikavá, že ji nemohla unést. Když jejich matka vážně onemocněla, zodpovědnost za Jacka připadla jí a ona se toho ujala s radostí. Bylo její povinností udržet ho v bezpečí, ale ona selhala.

Na mysli jí vytanula vzpomínka stará přesně rok. Tehdy se Jack pokoušel o své první krůčky. Jako by slyšela jeho radostné bublavé výskání a vybavila si jeho tvářičku – zářivé oči a růžový obličej lemovaný kšticí černých vlasů. Batolil se k ní a ona ho chytila do náručí. Točila se s ním a znovu a znovu ho líbala na tváře. Jeho buclaté ručičky se jí pevně držely kolem krku a z nadšených výkřiků jí až zvonilo v uších. Teď si ho představila, jak leží ledově chladný úplně sám v neoznačeném hrobě, a málem se jí podlomila kolena.

„A co Susie?“ zeptal se naléhavě Charlie, když si uvědomil, že Opal není schopna slova.

„K mým povinnostem patří dohlížet na to, co je v nejlepším zájmu dětí. Když se objevila dobrá rodina a projevila o ni zájem, umístila jsem ji do jejich péče.“

„Ty zvrácená bestie!“ vykřikl Charlie a v hněvu mu zrudly tváře. „Jasně jsem řekl, že se pro ně vrátíme. Okamžitě nám řekněte, kde je!“

Žena se široce usmála. Byl to ale ledový, pichlavý úsměv, který děti žijící v sirotčinci pokaždé vyděsil k smrti. „Není dovoleno prozrazovat jména adoptivních rodičů, ale můžete se spolehnout, že o ni bude opravdu dobře postaráno. Pokud je to všechno, musím se s vámi rozloučit.“

Bratr a sestra stáli několik vteřin zcela nehybně. Byli příliš v šoku, než aby dokázali promluvit. Potom však Charlie se zatnutými pěstmi a tváří zrůzněnou vztekem vykročil k jejímu stolu. „Ne! Rozhodně to není všechno! Řekněte nám, kde je, nebo… nebo…“ Nenacházel slova a musel se zhluboka nadechnout, aby se nenatáhl přes stůl a nezačal tou ženou třást, až by jí cvakaly zuby.

Slečna Frostová to zřejmě vycítila a oči se jí zúžily. „Nebo co?“ Pohlédla na jeho pěsti a potom se mu opět podívala do tváře. „Okamžitě odejděte, jinak zavolám policejního konstábla. Pár dní ve vězeňské cele by vám možná pomohlo trochu vychladnout.“

Charlie ucítil zatahání za kabát a ohlédl se. Opal byla smrtelně bledá a nesouhlasně vrtěla hlavou. Potřebovala se jen vzpamatovat – potom bude jednat. Najde způsob, jak zjistit, kde je jejich sestra, i kdyby to byla poslední věc, kterou v životě udělá.

Slečna Frostová kývla směrem ke dveřím. „Laskavě vypadněte a už se nevracejte.“

Uchopila pero a začala cosi zapisovat do účetní knihy položené na stole, jako by Opal a Charlie přestali existovat.

Opal vzala Charlieho za ruku a se svěšenými rameny vyklopýtali ven.

Jakmile se ocitli na chodbě, Opal se rozplakala. Byl to živelný zalykavý pláč a jemu to lámalo srdce. Když sem děti vezl, opravdu věřil, že dělá správnou věc. A jak to dopadlo? Netušil, jak s tím teď dokáže žít.

„Dobrý bože… Je mi to tak líto, Opal.“ Jeho sestra se ztěžka opírala o stěnu. Natáhl k ní ruku, ale ona ji odstrčila.

„Proč jsi je musel odvézt na tohle prokleté místo?“ zeptala se přidušeně. „Jack je mrtvý a Susie už nikdy neuvidíme.“

„Ale… ale myslel jsem, že pro ně dělám to nejlepší. Co jiného jsem mohl dělat?“

Vzal ji za paži a vedl k východu. Nemělo smysl se tu dál zdržovat. Se srdcem plným žalu a viny sestru napůl vedl a napůl vlekl zpátky do jejich rozbořené chalupy.

„Jen se podívej, kam jsme to dopracovali,“ prohlásila Opal dutě, když se blížili k domku. Bylo těžké přijmout, že ona a Charlie byli jediní, kdo z jejich rodiny zbyl, a že jsou nuceni žít na takovém místě.

„Na jaře můžu opravit díru ve střeše a udělat to obyvatelnější,“ řekl Charlie, ale Opal jen zavrtěla hlavou.

„A jak za ty opravy zaplatíme, co? Mosaznými knoflíky?“ V jejím hlase nebylo ani stopy po naději a Charlieho srdcem opět projela vina jako ostrý nůž.

Vyvlékla se z jeho objetí a klopýtala ke dveřím. Jakmile byla uvnitř, sehnula se k přikrývkám, na kterých původně ležely mladší děti, a zvedla si je k nosu. Dosud z nich byla cítit jejich vůně a Opal vyhrkly další slzy. Charlie na ni jen bezmocně hleděl.

Po zbytek dne a noci jen ležela a odmítala jídlo i pití. Ne že by ho měli nazbyt. Charlie si začínal dělat čím dál větší starosti. V takovém stavu ji nikdy neviděl. Dřív se na všechno, co se jim přihodilo, dokázala dívat z té lepší stránky, ale nyní jako by byl její duch zlomen a ona ztratila veškerou vůli k životu.

Přísahal si, že jí to za každou cenu vynahradí. Své sourozence neuvěřitelně zklamal a nyní musí udělat vše, co bude v jeho moci, aby byla Opal v bezpečí a aby našel Susie.

Následujícího rána se s tímto rozhodnutím a pevným odhodláním vypravil zpátky do města, aby si našel práci. Jakoukoli práci, která by jim zajistila peníze na nějaké jídlo. Byl Štědrý den. Vzpomněl si na Vánoce, které zažívali dříve, a stáhlo se mu hrdlo. Ty šťastné časy se už nikdy nevrátí, ale jeho úkolem teď bylo, aby zajistil nějaké jídlo pro Opal. Na něco si vzpomněl a přidal do kroku. Jistě se bude konat vánoční trh, třeba si ho najme některý z prodejců.

Opal zatím ležela doma a plná zoufalství hleděla do tančících plamenů. Včera strávila příliš dlouhou dobu v chladném povětří a nyní opět cítila tlak na hrudi. Ještě nikdy si nepřipadala tak nemocná. Hlavou jí znovu a znovu vířily vzpomínky na Jacka a Susie, bylo to neúnosné. Kde byla Susie? A kam pohřbili malého Jacka? Na žádnou z těchto otázek neznala odpověď, a tak jen ležela a přála si, aby mohla zemřít i ona.

Když Charlie došel na trh, náměstí bylo plné prodavačů, kteří pobíhali kolem svých stánků a připravovali se na Boží hod. Všude vládla veselá nálada a všichni se usmívali. Tedy všichni kromě Charlieho. Chvíli si tu scenérii prohlížel a připadalo mu, že do toho svátečně naladěného davu vůbec nepatří. Potom přemýšlel, koho by měl oslovit jako prvního.

Rozhodl se pro stánek s ovocem a zeleninou. Jak se blížil, malý hubený muž s rukavicemi bez prstů a chladem zrůžovělým nosem právě rozhlašoval přednosti svého zboží. Přitom vesele nakládal brambory do košíku jedné z žen, které se k němu seběhly. Charlie sebral odvahu a poklepal muži na rameno. Stánkaře takové vyrušení rozladilo. Netrpělivě se ohlédl a dříve, než Charlie stačil říct jediné slovo, zamračil se a zavrtěl hlavou. Chlapec se tím nedal vyvést z míry a přesunul se k vedlejšímu stánku, k vozu plnému obnošeného šatstva. Přehraboval se jím hlouček žen s šátky na hlavách. Opět byl odmítnut. Navzdory zklamání pokračoval, ale většina prodejců si už pro vánoční shon pomocníky najala, a Charlie začal klesat na mysli.

Nakonec se jen poraženě opřel o stěnu a sledoval spěchající lidi zabalené v teplých zimnících a s klobouky na hlavách, kteří si v náručí nesli koše plné balíčků. Ze stánků s vařeným hrachem a pečenými nadívanými bramborami se linula lákavá vůně. Jeho žaludek se hlasitě ozýval, takže si uvědomil, že on ani Opal dnes ještě nejedli.

Jestli si rychle nenajde práci, skončí s Opal také v sirotčinci, ačkoli tušil, že by jeho sestra raději zemřela, než aby se tam vrátila. Jeho zoufalství narůstalo.

Teď to nemohl vzdát. Odlepil se od zdi a pokračoval v hledání.

„Máte nějakou práci?“ zeptal se zavalitého stánkaře s brunátnou tváří.

Chlapík obsloužil zákazníka, a přitom vrtěl hlavou. „Promiň, synku. Dneska mi pomáhá tahle paní.“

Charlie svěsil ramena a vnořil se do davu lidí proudícího kolem. Vtom si všiml velmi dobře oblečeného staršího džentlmena s cylindrem a v kabátě, na který by si Charlie nevydělal ani za rok. Z kapsy onoho kabátu vykukovala pěkně naditá kožená peněženka.

Charlie si olízl rty a ztěžka polkl. Muž vypadal jako boháč a v peněžence měl jistě spoustu peněz. Charlie nikdy v životě nic neukradl, pokud tedy nepočítal těch pár jahod, které snědl, když ještě pracoval na farmě. Ale také nikdy nebyl tak zoufalý. Namlouval si, že ty peníze přece ve skutečnosti nejsou pro něj. Chtěl je pro Opal. Nějak jí musel vynahradit, že vzal děti do sirotčince, ale jak jí mohl koupit jídlo, když neměl peníze?

Ani si neuvědomil, že už se rozhodl, a jeho ruka se jako o své vlastní vůli natáhla. Najednou držel peněženku. Měl pocit, jako by se na něj upřely všechny pohledy a zaplavil ho pocit viny, ale když se rozhlédl, zjistil, že mu nikdo nevěnuje pozornost. Rychle se ztratil v davu. Peněženka jako by se mu v ruce rozžhavila. Jakmile byl od toho muže dostatečně daleko, vklouzl do jakési úzké uličky a roztřesenýma rukama peněženku otevřel. Zalapal po dechu.

Byly tam dvě zbrusu nové pětilibrové bankovky a také spousta drobných. Najednou si uvědomil, co provedl, a měl pocit, že se mu nohy změnily v želé. Jestli to Opal zjistí, nikdy mu to neodpustí. Kdyby žil otec, jistě by ho vyprášil řemenem, ačkoli to byl jinak velmi mírný člověk. Na okamžik zaváhal, chtěl peněženku prostě zahodit, ale potom se ozval zdravý selský rozum. Tohle byl jediný způsob, jak mohl sebe i Opal udržet naživu. Přinejmenším než si najde práci. Nacpal si peníze do kapes, peněženku odhodil a vrátil se na tržiště. S bradou vysoko zdviženou vyrazil k řezníkovi.

„Vezmu si toho kohoutka, co vám visí v okně, prosím. A chtěl bych i pár klobás.“

„Dobrá volba, synku.“ Kulatý řezník odhákl opeřence, přihodil k němu několik klobás a všechno zabalil do hnědého papíru. Balíček pak položil na pult. Příští zastávku udělal Charlie u stánku s ovocem a zeleninou, a nakonec navštívil pekaře.

O hodinu později se Charlie s pytlem plným dobrot přehozeným přes rameno vydal k dočasnému domovu. Dokonce pořídil Opal k Vánocům krásnou šálu. Teď už se mohl jen modlit, aby nikdy nezjistila, jak přišel k těm penězům, kterými za všechno zaplatil.

Když dorazil domů, Opal stále ležela sbalená do klubíčka, jak ji tam zanechal. Když vstoupil, sotva na něj pohlédla. Pak ale viděla, jak vybaluje všechno to jídlo, a pomalu se posadila.

„Co to je?“ zeptala se nevěřícně.

„Pracoval jsem všude možně. Během Vánoc jsou všichni ve štědrém rozpoložení. Zaplatili mi částečně penězi a částečně jídlem. Dělal jsem nějaké pochůzky pro pekaře a řezníka. Ostatní jsem koupil za svůj plat.“ Celou dobu klopil oči, protože se bál, že Opal pozná, že lže.

Opal vstala a vrávoravě se šourala ke stolu. „Páni, ten kohout je obrovský,“ řekla s očima navrch hlavy. Při pohledu na něj jí zakručelo v břiše. „Až ho uvařím, bude z toho polévka, která nám vystačí po zbytek týdne.“

„Jo, přesně to jsem si myslel.“ Charlie se na ni nervózně usmál. „A koukni, mám brukev, mrkev, cibuli, tuřín, brambory, a vůbec všechno. Dokonce jsem koupil i nějaké ovoce. Mám jablka a pomeranče. Podívej. Neříkala snad maminka, že je ovoce zdravé?“

Opal na něj hleděla s otevřenou pusou. Ani si nevzpomínala, kdy naposledy ochutnala pomeranč. Stačil jediný pohled a okamžitě dostala hlad.

Charlie zatím pokračoval ve vybalování. „Mám mouku a kvasnice i pytlík ovesných vloček. A tady je čaj a nějaké máslo. Koupil jsem i olej do lamp a pár svíček.“

Opal nevěřícně vrtěla hlavou. „Nedokážu si představit, jak jsi to dokázal unést, natož že jsi na to dokázal vydělat.“

Charlie se rychle odvrátil, aby neviděla, že se provinile červená. Před očima mu vyvstal obrázek uhlazeného džentlmena, kterého okradl. Stejně byl nejspíš tak bohatý, že mu ty peníze chybět nebudou, snažil se přesvědčit sám sebe. Neokradl by někoho, kdo na tom byl stejně špatně jako on a Opal. Začal se cítit o něco lépe. Potom si přitáhl židli ke stolu a začal loupat zeleninu a brambory. Jen co se uvaří, opeče k nim pár klobás. A až Opal dostane do žaludku slušné jídlo, určitě jí co nevidět bude zase dobře.

Kapitola pátá

Na Boží hod ráno Charlie oškubal kohouta a Opal zatím připravila zeleninu. Ale přestože je čekala opravdová hostina, oba se stále cítili příšerně.

„Málem bych zapomněl. Mám pro tebe dárek,“ řekl Charlie, když zelenina bublala v hrnci nad ohněm. Odspěchal, aby přinesl šálu, a když jí dárek předal, údivem otevřela pusu.

„Ach Charlie, ta je nádherná!“ vydechla, když si ji přehodila kolem ramen. „Ale vždyť musela stát celé jmění.“

Podezíravě se na něj zadívala a on ucítil, že se mu rozpálily tváře.

„Jak jsem řekl, všichni byli štědří. A nestálo to tolik, kolik bys myslela.“

„Bojím se, že já pro tebe nic nemám.“ Natáhla se a něžně mu stiskla ruku. Potom tiše řekla: „Omlouvám se, že jsem tě obviňovala za ten sirotčinec, Charlie. Vím, že jsi pro ně chtěl to nejlepší.“

Pokrčil rameny. „To je v pořádku. Jenom chci, aby ti bylo líp. Nikdo jiný už mi nezbyl.“

Jakmile to vyslovil, její pohled zalétl k dekám, na kterých spávaly děti. Uvědomil si, že Opal se s tou ztrátou možná nikdy nevyrovná, obzvlášť když se to stalo tak brzy po smrti rodičů. Už si ani nebyla podobná. Její obvyklá jiskra se úplně vytratila, v očích teď měla prázdný a uštvaný výraz. Přesto se po zbytek dne snažili, aby si Vánoce užili. Jeden kvůli druhému. A pokud jim myšlenky tu a tam zabloudily k jejich milovaným, kteří už s nimi nebyli, nedávali to na sobě znát.

•

Leden utekl rychle jako voda a přinesl s sebou jen déšť a sníh. Charlie si pravidelně hledal práci. Peníze, které ukradl, jim nevydrží věčně. Byl odhodlaný udělat cokoli, aby své sestře zajistil střechu nad hlavou, ačkoli to byla střecha velmi chatrná.

Zatímco zoufale sháněl práci, Opal stávala celé hodiny před sirotčincem a vyptávala se každého zaměstnance, který opouštěl budovu, jestli něco neví o Susie, kam se poděla. Zatím neúspěšně, ale vytrvale v tom pokračovala. Nedokázala se smířit s myšlenkou, že by svou sestřičku už nikdy nespatřila. Navzdory vánočním hodům, které si dopřáli, hodně zhubla a pod očima měla temné kruhy. Charliemu lámalo srdce, když viděl, jak tam stojí ovinutá šálou a třese se zimou. Nejdřív se jí v tom snažil bránit, ale nakonec pochopil, že to je její způsob truchlení, a tak ji nechal.

Únor se přihnal s prudkými dešti a ostrým větrem, který lomcoval výplněmi v oknech. Sníh však roztál a Charliemu se díky tomu podařilo najít několik střešních tašek, které popadaly ze střechy do vysoké trávy na zahradě. Postupně začal střechu spravovat a prkny zatloukl okna, kterým chyběla výplň.

„Než přijde jaro, bude z toho domu hotová pastva pro oči,“ říkal optimisticky. Opal ale jen nepřítomně přikyvovala, jako by ji jeho práce na domě nezajímaly.

Konečně přišel březen a země se po dlouhé zimě začínala pomalu probouzet k životu. Mezi vzrostlým plevelem vyrazily narcisy a krokusy, pod keři vykukovaly prvosenky. Charlie stále trávil většinu dne hledáním práce, ale zatím neúspěšně. Jak plynul čas, cítil se čím dál zoufaleji. Ukradené peníze už byly až na pár drobných pryč a nad oběma se jako temný mrak opět vznášela hrozba pobytu v sirotčinci. Navíc si Charlie dělal starosti o Opal. Pokud nestála před sirotčincem a nevyptávala se na sestřičku, trávila většinu času schoulená v posteli.

S těmito ponurými myšlenkami se jednoho větrného dne opět vypravil do města. Konal se trh a celé náměstí jako obvykle překypovalo životem. Chvíli se procházel mezi ohradami se zvířaty v dobytčí uličce a zastavoval se u každého stánku, aby se zeptal, jestli by pro něj neměli nějakou práci.

„Budu dělat cokoli,“ říkal stánkařům, ale jejich odpověď byla pokaždé stejná. Charlie svíral v dlani zbylé drobné mince a byl stále zoufalejší. Peníze, které měli, jim sotva vystačí na jídlo na pár následujících dní. Navíc se ucpal komín k jejich malé peci a Opal už nemohla péct chleba. Upadla ale do tak hluboké beznaděje, že jí na tom vlastně ani nezáleželo. Chleba tedy budou muset také kupovat.

Co se to s námi stalo? ptal se Charlie sám sebe. Zasmušile zíral na zem a cítil se tak sklíčeně, že si málem ani nevšiml kožené peněženky, která mu ležela u nohou. Nejdřív ji chtěl prostě popadnout a upalovat jako vítr, ale potom začal uvažovat. Peněženka jistě vypadla tomu uhlazenému džentlmenovi, který právě nakupoval u stánku, a Charlie se navíc stále ještě cítil provinile kvůli peněžence, kterou ukradl před Vánoci. Rozhodl se, že tuhle majiteli vrátí, než ji ukradne někdo jiný. Sehnul se, aby ji sebral, ale když se chtěl narovnat, kdosi ho popadl vzadu za límec a málem ho zvedl do vzduchu.

„Hej, nechte mě!“ zaprotestoval hlasitě. Vybraně oblečený muž se na něj ohlédl a zamračil se. Vtom ale Charliemu spadlo srdce až do kalhot, protože si uvědomil, že člověk, který ho drží za límec, je policejní konstábl.

„Je to vaše peněženka, pane?“ Konstábl vyškubl peněženku z Charlieho ruky a džentlmen přikývl.

„To rozhodně je, konstáble. Dobrá práce. Kdybyste si toho nevšiml, tenhle zlodějíček už by s ní určitě utekl.“