PACKY ZE STOLU!

Hape Kerkeling

PACKY ZE STOLU!

Moje kočky, cizí kočky a já

IKAR

Hape Kerkeling

PFOTEN VOM TISCH!

MEINE KATZEN, ANDERE KATZEN UND ICH

Copyright © 2021 Piper Verlag GmbH, München/Berlin

All rights reserved

Translation © 2022 by Jaromíra Borecká

ISBN 978-80-249-4794-5

Peterlemu, Samsonovi, Spockovi,

Anně, Bolli a Kitty

„I ta nejmenší kočka je mistrovským dílem.“

Leonardo da Vinci

OBSAH

Předmluva 11

Peterle, jeden kocour „s sebou“

aneb: Kočka má minimálně dva životy 23

Nový domov 43

Samson a Spock 55

Umbrijská prorokyně 125

Můj atlas sametových tlapek 147

Moje druhá nejlepší kamarádka Gudrun a její

modrý kocour Schmitti – kapitola sama pro sebe 215

Kočky, které člověku jednoduše vpadnou do života 227

Oedelsheimský kocour v botách.

Volně podle pohádky bratří Grimmů 235

Závěrečné mňau 245

Zdroje 249

PŘEDMLUVA

Milé čtenářky a čtenáři, vážené milovnice a milovníci koček, ctěné kočky a kocouři!

Mám rád psy. Opravdu. Nepochybně jsou to skvělá a milá domácí zvířata. Jistě ne bezdůvodně žije v německých domácnostech více než deset milionů zástupců tohoto roztomilého druhu. Jak trefně psal už starý dobrý tajný rada Goethe ve Faustovi: „Když si psa vycvičíš a máš ho rád, vzejde z něj ten nejlepší kamarád.“ Pes je oddaný, čistotný a poslušný, tedy pokud to klapne! Co by si člověk mohl víc přát?

Tento druh je zpravidla také nadán téměř manickým ochranitelským instinktem, který dokáže vmžiku proměnit i miniaturního srnčího pinče ve vzteklého sibiřského vlka, tedy alespoň akusticky. Ovšem jen tehdy, když je ukrytý v bezpečí za metrovým plotem. Jsem osoba lekavá a spíše mírumilovná, takže takové setkání mě nezřídka donutí ukončit procházku předčasně, i když je jinak příjemně slunečno.

Kokršpanělé a jim podobní mají zásluhu na tom, že se páníček nebo panička pravidelně dostanou na čerstvý, báječně zdravý vzduch a trochu si protáhnou unavené nohy. Ideálně ráno kolem půl šesté, když lije jako z konve a venku se převaluje podzimní mlha, to se rozumí samo sebou.

Jak jsem řekl, mám rád psy. Nebo lépe řečeno, nemám nic proti nim. Pozor, to je ironie! Tedy alespoň nic účinného. Především tehdy ne, když předvádějí veselé kousky, například aportují balonek nebo klacík…

Tím mě vždycky pobaví a zlepší náladu.

Věrný pes je pro mě ale obecně příliš fixovaný na svého majitele. Občas až obsesivně, takové zaryté chování mi velmi připomíná stalking. Jako potenciální páníček bych zkrátka potřeboval více svobody, než by mi dopřál například roztomilý jorkšírský teriér. Zdá se mi, že psi vždycky tak nějak čekají, že se bude dít něco důležitého a vzrušujícího. Jsou neustále naladěni k akci. Já takový nejsem. Jsem rád, když se čas od času neděje vůbec nic. Moje heslo zní: Pohodička!

Teď si možná pomyslíte: co nám to tady ten starší, obtloustlý chlápek vypráví za koniny… pardon, psiny? Na obálce knihy je přece jednoznačně roztomilá kočička!

Když mi bylo asi pět let, poskytla moje matka Margret v náhlém záchvatu velkorysosti v našich skromných čtyřech stěnách, vyzdobených tapetou s květinovými vzory, dočasný azyl velkému šedému pudlovi se srdečním onemocněním, který se jmenoval Whiskey. Jedna stálá zákaznice koloniálu, vždy čerstvě naondulovaná paní Melchiorová, která se vzrůstem i výrazem svému psu do jisté míry podobala, chtěla v roce 1969 odjet na dovolenou do bavorských lázní Bad Reichenhall bez pudlího doprovodu. A tak jsme měli máma a já téměř slepého Whiskeyho na krku nekonečně dlouhé dva týdny. Pes to byl neposlušný.

Paní Melchiorová tu potvoru ovšem přemrštěnými slovy vychvalovala jako nějaké zázračné zboží: „Je to takový věrný a milý společník.“

„A jak je ostražitý!“ Vtipné na tom bylo, že ta kousavá bestie nás svým vrčením čtrnáct dní zdatně držela v šachu, neustále nás pozorovala a kontrolovala. Whiskey by klidně mohl pracovat pro státní bezpečnost. Zaručeně by tam rychle stoupal po kariérním žebříčku. Starý Mielke, někdejší východoněmecký ministr státní bezpečnosti, by měl z šedé kudrnaté bestie určitě velkou radost. Whiskey byl dokonalý čmuchal, který sledoval páníčka na každém kroku.

Během těch nezapomenutelných čtrnácti dnů jsme se každopádně já i matka zcela nedobrovolně seznámili s přednostmi bezmasé stravy. Ať jsme vzali do ruky cokoli neveganského a chtěli si to vložit do úst, kousek játrovky, klobásky nebo karbanátku, Whiskey po tom chňapal a s nehranou zuřivostí se domáhal okamžitého vydání masitého pokrmu. Navíc byl také milovník likérových bonbonů. Není tedy divu, že měl potíže se srdcem a že se jmenoval stejně jako onen ušlechtilý irský destilát! Po této zásadní zkušenosti jsem se již nikdy vážně nezaobíral myšlenkou pořídit si psa. Proč taky? Člověk koneckonců není hlupák.

Byli jsme s matkou neskonale šťastní, když jsme drahého Whiskeyho mohli odvést zpátky k paní Melchiorové do jejího dvoupokojového bytu v Herten-Scherlebecku. Rozjařená dáma, navrátivší se z dovolené, ovšem zřejmě tiše a tajně doufala – vysílala v tom smyslu k nebi zoufalé prosby –, že se do jejího vysokoprocentního společníka zamiluji nehynoucí láskou, že se na konci její dovolené budu s brekem domáhat, abych si ho mohl nechat, a budu s vřískáním a kopáním bránit jeho předání majitelce. Velký omyl. V den odevzdání pudla jsme s mámou místo toho křepčili radostí.

Jak jsou lidé omylní! Předpokládám, že Whiskey paní Melchiorovou jednoho krásného dne sežral i s její trvalou a likérovými pralinkami. Nebo paní Melchiorová jeho? Každopádně jsem od té doby vůči psům poměrně ostražitý.

Možná ale, že psy vůbec nechápu!? Každopádně psi určitě nechápou mě – moji osobu se všemi jejími drobnými nuancemi. Mám ten pocit, protože se většinou na mě dívají s očekáváním a velkým otazníkem v očích nad vlhkým a studeným čenichem.

Například boxer funící s vystrčeným jazykem a obláčkem páry u huby ve mně vždy vzbuzuje otázku: znamená tohle funění a slintání přípravu na blížící se brutální útok? Snaží se pes v sobě vybudit tu správnou útočnou náladu? Nebo má žízeň? Hlad? Diabetes, problémy s trávením nebo astma? Nebo si chce jen hrát? Je mu horko? Nebo to má být jen sranda? Přesně tak to totiž vypadá. Trochu jako fraška.

Nakonec zatřepe nemotorný pes většinou naprosto nečekaně hlavou, a to přesně takovou rychlostí, jíž se Země točí kolem vlastní osy. A komu proletí jeho sliny těsně kolem uší? Mně! Pes mě chtěl jen naštvat. Tak to bychom měli. Psi dokážou být někdy opravdu nepříjemní.

Přesto se jako přesvědčený ochránce zvířat přirozeně domnívám, že psi případně mohou mít, za jistých okolností, něco podobného jako duši.

Nemyslíte? Ale mohou!

Přesto: nezlobte se teď na mě a zachovejte mi prosím přízeň i nadále. Vím, že je to neslýchané, ale boxeři, teriéři a dobrmani nejsou můj svět. Bobtailové, bernardýni a novofundlandi? To ještě jde.

Ale proč tak dlouhé řeči kolem toho? Vytáhněme zajíce, pardon kočku, z pytle: zbožňuji sametové tlapky. Neustále k nim vzhlížím. Jsem rozený milovník koček. Kočky jsou moje tajné náboženství. Ať stojím, chodím nebo podřimuji kdekoli na světě, kočky ke mně přiběhnou, zavrní a přitulí se. Jsou u mě v těch nejlepších rukách.

Dokonce ani nejhlasitější kocour na světě, Merlin z Torquay ve Velké Británii, by na mém nadšení nic nezměnil. Jeho předení dosáhlo při jednom měření neuvěřitelných 67,8 decibelů. Takové vrnící monstrum je tedy skoro stejně hlasité jako stará benzinová sekačka na trávu. Gratuluji!

My, kočky a moje maličkost, se vzájemně přitahujeme, je mezi námi téměř magické pouto, jakési tajné kočičí kouzlo. Dokonce i ta nejbázlivější a nejhubenější ze všech koček, Kitty, obdařená velmi záludnou povahou, si může být jistá mou absolutní oddaností. Lidově se tomu říká, že „láska je slepá“.

Pokud by mimochodem byl mezi vámi hrdý majitel psa a měl pocit, že se dotýkám jeho citlivého místa, měl by si uvědomit jednu důležitou věc: kdo má psa, který ho okázale zbožňuje, měl by si určitě také pořídit kocoura, který ho bude kompletně ignorovat. Díky tomu bude stát oběma nohama pevně na zemi, což prospívá celkovému charakteru jedince.

V osmdesátých letech jsem měl tu čest propůjčit svůj hlas na magnetofonových kazetách jednomu nenasytnému americkému kočičímu stvoření jménem Garfield. V zásadě to byl pro mě, přesvědčeného milovníka koček, absolutní vrchol celé kariéry. Tohoto kocoura s vytaženými drápy a tygrovaným pupkem jsem provázel svým šeptáním a chrčením po celých osm sérií, plných úžasných dobrodružství. Byl tam také takový typický pes jménem… no, vidíte… jak se jen jmenoval? Už vím, Odie! Mimochodem nebyl moc chytrý. Určitě je to ale jen hloupá shoda náhod.

Můj úplně první referát z předmětu biologie v sextě na Gymnáziu Marie Curie v Recklinghausenu se zabýval tématem domácích koček. Jaké jsou, odkud pocházejí, co umějí… prostě o kočkách obecně. Dostal jsem za něj tenkrát od paní profesorky Gabi Biletzkiové jedna minus.

Vidíte: v mém případě máte co do činění s kompetentním a na slovo vzatým odborníkem. Takže se můžete klidně spolehnout: cokoli se zde dočtete a doslechnete, pochází z pera skutečného nadšence a znalce v oboru Felis silvestris catus, kočky domácí.

Nemáte také pocit, že kočky jsou půvabná, moudrá a vznešená stvoření, že je v nich cosi královského? Určitě mají duši. Každopádně já jsem si tím absolutně jistý a v této knize se vám to chystám dokázat. Tak pozor: určitě vás o tom ještě dneska přesvědčím!

Lidstvo se podle Francesca Petrarky, velkého italského humanisty pozdního středověku, dá přibližně rozdělit do dvou skupin: na milovníky koček a na životem ukřivděné. Takže: na které straně stojíte?

Se svou vášní pro pokojového tygra tu určitě nejsem sám. Čímž se dostáváme k úžasnému tématu, takříkajíc k jádru pudla.

Pes je považován obvykle za nejlepšího přítele člověka. Ale skuteční miláčkové Němců jsou kočky. Možná proto, že chodí samy na záchod? Asi ano, ale především proto, že dokážou člověku nahradit hodně lidí najednou, od nejlepšího přítele, přes dobrého posluchače až po nějakou pitomou kozu.

Kočka stojí zcela jednoznačně v Německu na čele tabulky domácích zvířat. Na německých gaučích mezi ostrovem Sylt a Garmisch-Partenkirchenem se požitkářsky rozvaluje až patnáct milionů kočičích exemplářů. Počínaje německou dlouhosrstou kočkou, přes habešskou, barmskou až po tureckou angorskou. A vsadím se s vámi, že žádnému z milionů hrdých majitelů koček se nikdy nepodařilo svrhnout svou micku z jejího trůnu, rozuměj gauče. Kočka je mezi všemi živými tvory náš absolutní a největší miláček. Téměř každý druhý majitel kočky má dle průzkumu dokonce její obrázek v peněžence.

Kvůli pořádku zde budiž ještě řečeno, že v Německu žije na 3,5 milionu okrasných ptáků a existuje asi 3,2 milionu akvárií nebo zahradních rybníčků s rybami.

Který z úředníků si vlastně dal tu práci, že to dopodrobna spočítal? Třeba nějaký Šváb, který má rád zvířata? Kromě toho existuje v Německu 1,3 milionů terárií. Všímáte si? To všechno jsou kořisti našich chlupatých miláčků.

Pokud se zabýváte myšlenkou, že byste si do domu přivedli noblesní kočku, snad vám tato kniha pomůže, abyste nekupovali, jak praví přísloví, zajíce – pardon – kočku v pytli. V noci jsou sice údajně všechny kočky černé, ale přes den jsou mezi nimi přece jen obrovské rozdíly, především co se povahy týče.

Jedno je jisté: kočka pro nás může být spřízněnou duší a výrazně obohatit náš život, pokud se k ní budeme chovat s určitou oddaností. Jak praví staré čínské přísloví: Šťastný majitel, šťastná kočka. Lhostejný majitel, nespokojená kočka.

1. zlaté kočičí pravidlo: VĚNUJTE SE SVÉ KOČCE VŽDY A VÝHRADNĚ S LÁSKOU, JINAK SE JEN OBTÍŽNĚ BUDE UČIT ČISTOTNOSTI. VOLNĚ PODLE BEATLES: VŠE, CO V ŽIVOTĚ POTŘEBUJETE, JE LÁSKA A KOČKA.

Co činí kočku tak sympatickou, neodolatelnou a atraktivní? Proč se nám někdy dokonce zdá jako téměř nadpozemská nebo mystická bytost? Co cítí kočky? Je si kočka vědoma svého vlastního já? Jak mám se svým domácím mazlíčkem komunikovat? Znají kočky humor? Mohou se stydět? Jak mám svou kočku rozmazlovat? Jsou kočky lepší psychologové? A jsou naši pokojoví tygři jasnovidci? Těmto zajímavým otázkám se zde budeme obšírně věnovat.

Samozřejmě pro vás mám v zásobě pár užitečných výchovných rad. Ale říkám zde se vší otevřeností, že téměř všechny jsou k ničemu. Kočky vždycky nakonec změní svého páníčka nebo paničku, naopak to nefunguje. Po nějaké době výchovu tak jako tak vzdáme a přestaneme se dívat na kočky jako na děti. Hned na počátku vám tedy prozradím jedno důležité tajemství: myslím, že kočky nás po celý život považují za svoje mláďata. Nikdy nás nepřestanou vychovávat a připomínat nám, co se sluší a patří.

Láskyplně, rozhodně a chytře nás přesvědčují, abychom žili přítomností. Buddhismus nás učí si užívat a vychutnávat daný okamžik. Kočka nám toto důležité pravidlo bez obtíží vštípí jednou provždy. Ze své podstaty je génius spirituality. Ne nadarmo se říká, že jen kočka dokáže odolat pohledu krále.

V této knížce se dozvíte nejenom něco o našich přátelích s hebkým kožichem, ale hodně také sami o sobě.

Při vyhledávání informací pro tuto knížku jsem se naučil, dozvěděl a objevil mnoho zajímavých, dojemných a zábavných věcí. Nyní se těším, že se o ně s vámi podělím.

Jste připraveni? Pak se spolu nyní vydejme do tajemného kočičího univerza. Bude to tam kočkovitě magické!

Samozřejmě doufám, že po přečtení této knížky budete kočky[1] milovat stejně jako já, protože víte, jak to je… Každý, kdo nenávidí kočky, se nevyhnutelně znovu zrodí jako šedá myš.

Příjemnou zábavu při čtení!

Váš Hape Kerkeling

PS: Můj nový kočičí přírůstek Kitty mimochodem sedí přímo před prosklenými dveřmi na terasu a zlehka na mě pomrkává. Předmluva se jí zřejmě líbí. Souhlasí s ní. Mohu se tedy pustit do psaní. K tomu mi dává své přátelské „mňau“ svolení.

PETERLE, JEDEN KOCOUR

„S SEBOU“

ANEB: KOČKA MÁ MINIMÁLNĚ

DVA ŽIVOTY

Pro slepé duše jsou kočky jedna jako druhá.
Pro milovníky koček je každá kočka

od počátku naprosto jedinečná!

Jenny de Vriesová

Poté, co mi létě 1973 tragicky zahynula máma, začali se o mě starat prarodiče, kterým bylo v té době už dost přes sedmdesát. Především je trápilo, jak mě, osmiletého prcka, znovu opatrně přivést k duševní rovnováze. Nebyl to lehký úkol. Mělo jim v tom pomoct také vhodné domácí zvířátko. Křeček, zajíc, kohout, cokoliv. Prostě něco měkkého k mazlení.

Děda Kerkeling, který vyrostl na münsterlandském statku, věděl, jak dobrý vliv mají na děti zvířecí společníci. Domácí zvíře si získá pevné místo v křehkém dětském srdíčku. Zvíře pomůže, aby z dítěte vyrostl soucitný a dobrý člověk. To dnes koneckonců potvrzují i moderní pedagogové.

Můj valach Bubi umřel teprve rok před tím na sešlost stářím, takže jiného, nového koně jsem nechtěl. Nebyl jsem na to připraven a také jsme na to neměli dost finančních prostředků. Člověka – člena rodiny – také nemůžete po smrti nikým nahradit. Když umře máma, je nenahraditelná. To se nikdy nezmění, jakkoli je to bolestivé.

Babička Berta jednou ráno při snídani, když usrkávala čaj ze svého hrníčku, opatrně toto téma načala: „Mysleli jsme s dědou…“

Ó jé! proběhlo mi hlavou, když babička takhle začíná, tak z toho kouká zase nějaký problém!

„No, prostě…,“ pokračovala, „že bys možná chtěl nějakého malého pejska?“

Lehce šokován jsem vyprskl vlažné kakao na čerstvě prostřený stůl, především na bílý talířek se šunkou, vyhlášenou specialitou z Kösterova řeznictví.

Takže mám skutečně problém, a docela velký, přemýšlím při pohledu na poprskanou uzeninu a huhňám s plnou pusou: „Babi! Ty ses zbláznila? Co bych asi tak dělal se psem? Na to fakt nemám nervy!“

Děti někdy dokážou odpovídat neuvěřitelně přemoudřele. V tomhle ohledu jsem byl zřejmě opravdu jednička. Moji prarodiče každopádně seděli u stolu a mlčky na mě zírali s otevřenou pusou, asi tak, jako kdybych je přistihl při nějaké nepatřičnosti. Panebože, tolik jim leželo na srdci moje duševní zdraví! Obrázek dvou seniorů na dřevěné lavici pod krucifixem mě dneska, z pohledu usedlého pána, přece jen dojímá. Pro ně byla tahle diskuze o psovi daleko důležitější než pro mě, naivního prcka.

Babička se zakoktala: „Mysleli jsme si, že bys měl třeba rád pejska? Všichni kluci přece chtějí malého pejska!“

Bylo vidět, že se babička ještě úplně nevzdala naděje, že bych se jednoho dne, jen tak z ničeho nic, ó zázraku, stejně jako všichni kluci z Porúří, přece jen mohl proměnit v malého fotbalistu, drzého usmrkance, který ze sebe sype jednu nadávku za druhou a na vodítku si vede kousavého dobrmana. Nic z toho se mi zvlášť nelíbilo, ale podle jejich názoru by mi to značně zjednodušilo život v tomto drsném, neúrodném kraji mezi haldami uhlí a kouřícími továrními komíny.

„Já ale žádného psa nechci! Psi jsou úplně blbí! Stačí si vzpomenout na Whiskeyho, toho pitomého hafana od paní Melchiorové! Ale… co třeba kočku?“ ujelo mi překvapivě spontánně.

Teď jsem překvapil nejen své prarodiče, ale i sebe samotného. Vůbec netuším, jak jsem na tenhle chlupatě úžasný nápad přišel. Někde hluboko ve mně zřejmě už tehdy dřímala touha po blízké duši – kočce. Zkrátka se právě ukázalo, že jsem rozený kočičí táta. Můj kočičí coming out!

„Celý jeho otec!“ zabručel děda a pokračoval: „Ten přece taky jako dítě pořád domů nosil vyhladovělé, vyhublé kočky. Pojeďme o víkendu k tetě Elfriedě do Billerbecku. Určitě má na statku letní koťata. Tam si nějaké vybereš, Hansi-Petere!“

Jak řekli, tak udělali. Toho památného srpnového víkendu tedy vyrážíme jedovatě zeleným renaultem k tetě Elfriedě do idylického Münsterlandu. Jsem bez sebe vzrušením. Ano, něco takového musí cítit člověk, který si konečně může dovolit koupit Porsche Carrera a poprvé v životě se tímto luxusním vozem sveze. Můj sen o kočce se naplňuje.

Teta Elfrieda už na nás čeká, září radostí a nadšením, divoce šermuje rukama, má na sobě puntíkovanou halenu a dřeváky a stojí před velkou bránou do dvora.

Tetu Elfriedu mám moc rád. Je veselá, chytrá a má strašně ráda děti. Blonďatou paruku z umělých vlasů má ale dneska nasazenou nějak nakřivo. Ať tak či onak, ta věc nevypadá zrovna slušivě.

Proč jí to nikdo neřekne? Paruka vypadá jako vyšisovaný kočičí kožich z levných umělých chlupů a trůní jí na hlavně úplně našikmo. Její muž, strýc Franz, už moc dobře nevidí. To sice vysvětluje mnohé, ale zdaleka ne všechno.

Chvíli přemýšlím, jestli ji mám upozornit na nepřehlédnutelně nestabilní polohu její pochybné pokrývky hlavy, ale pak se přece jen raději soustředím na to podstatné. Nechci příbuzenstvo přivádět zbytečně do trapných rozpaků. A proč bych měl nepříjemné věci v naší bláznivé rodině vždycky nakousnout právě já?

Když můj dědeček nebo jiní příbuzní z Münsterlandu nebo Holandska nechtějí, abych je poslouchal nebo jim rozuměl, spustí po dolnoněmecku nebo po holandsku, prostě o mně beze mě. Ale protože nejsem tak pitomý, jak možná vypadám, nebo jak si o mně všichni v skrytu duše myslí, i přes jejich očekávání většině z té hatmatilky stejně rozumím. Toto malé tajemství si ale samozřejmě nechávám pro sebe. Sorry, nedá se nic dělat. Tuhle formu tajnůstkářství mě koneckonců učili odmalička.

Teta Elfrieda spustí dolnoněmecky: „Milej zlatej, to je dobře, že si chceš vzít ňáký koťátko. Naše Minka jich má letos tolik! Jen si ale neber toho malýho kocoura. Takovýho drzýho hajzlíka sem ještě neviděla. Pro Hanse-Petera sem radši vybrala jednu klidňoučkou kočičku. Tak… není zrovna vodvážlivec, ten náš kluk, že jo!“

Klidňoučkou kočičku? přemýšlím pobaveně. Já chci kotě, se kterým bude legrace, a žádný uzlík chlupů napůl v kómatu!

Teta Elfrieda mě zřejmě taky nepovažuje za agresivního fotbalového výtržníka, ale spíš za sympatického, měkkosrdcatého dobráka. Kluky jako já lidé s oblibou považují za naprosté trouby. Bohužel ani v očích tety Elfriedy nejsem takový hrdina, jak bych si někdy přál. Chlapák a tvrďák? To na mě, téměř devítiletého kluka, prostě nesedí.

Elfrieda, milovaná sestřenice mého otce Heinze, je rozená selka. V pořadu Farmář hledá ženu by ji – Bůh uchovej – brali všemi deseti a bez problémů by ji spárovali s tím nejsamotářštějším sedlákem. Zemědělství bylo zkrátka stvořeno pro tetu Elfriedu, aby mohla beze zbytku vyčerpat veškerý svůj potenciál. Na jejím dvoře žádné zvíře zbytečně netrpí, všechno je tam naleštěné, každý má svoji úlohu a Elfrieda tam panuje jako velkomyslná královna nad prasaty, kohouty, kravami, kočkami, nad poli, rolemi a kombajny. Lépe to v zemědělství ani nejde. Minimálně v roce 1973 tady v Münsterlandu.

Za chvíli stojíme před stájí. U brány to vždycky neuvěřitelně páchne, ať je to tam umetené, jak chce. Mám rád zvířata, ale takové výpary citlivějším jedincům, jako jsem já, zbytečně ztěžují život.

„Našemu Hansi-Peterovi to tu nevoní. Já vím, já vím. Co se dá dělat, když jsi takový cíťa, viď Hansi-Petere!? Ale kočka holt bydlí ve stáji. Zhluboka se nadechni a rychle půjdeme dovnitř! To zvládneš. Když to nebudeš moct vydržet, tak si na chvíli zacpeš nos. Dobrý? Nebo ti mám dát na nos kolíček na prádlo?“ postrkuje mě teta s odhodláním dovnitř.

Tenhle pronikavý zápach opravdu není nic pro mě nebo pro lidi se slabší náturou obecně. Ale musím to zvládnout i bez kolíčku, potápěčského obleku a dýchacího přístroje. Musím zabojovat proti své image měkkoty. Člověk by měl svou rodinu občas překvapit nečekaným způsobem. Když to musí být, tak to musí být… aspoň na pár minut.

Přestože mnozí z mých předků byli jako poctiví zemědělci po celé generace těsně spjati s půdou, já sám určitě nepatřím mezi jablka, co nepadají daleko od stromu. Většina z nich zcela samozřejmě strávila podstatnou část svého života v potu tváře při sekání trávy, chovu krav a sklizni švestek, ale já sám si pro sebe představuji zářivou a růžovou budoucnost – spíše nějaký volnější život mezi Baden-Badenem, Babelsbergem a Beverly Hills.

A kolínskou také nebudu šetřit. Nebránil bych se jako svému trvalému sídlu ani zámku Neuschwanstein. Prostě kočičí táta. Skrz naskrz.

Falešnou skromnost neznám. V tomto ohledu nejsem typický Vestfálec, ale spíše mírně zdegenerovaný Bourbon s modrou krví a sklonem k opulentnosti. Možná, že bych si dnes tady u tety Elfriedy neměl vůbec vybírat nějakou obyčejnou domácí kočku, ale místo toho si přát rovnou angorskou, perskou nebo siamskou! Ideálně samozřejmě hned všechny tři rasy najednou.

Kočičí máma Minka se uvelebila na slámě u Resi, černobílé tetiny krávy, ověnčené už několika cenami za nejlepší dojivost. Milá Resi má asi ráda zvířata stejně jako já, protože Minka leží na seně úplně klidně vedle jejích kopyt a pečlivě se čistí. Kolem ní dovádí pět pestrobarevných koťat. Šesté – bílá kočička – leží a poklidně spí s otevřenou tlamičkou a povystrčeným jazýčkem a nedbá na zmatek kolem sebe. To mi trochu usnadňuje volbu: kdo prospí můj příchod a ještě k tomu slintá, je ze hry venku. Čau!

Nadšení zřejmě pozitivně ovlivňuje pachové vjemy. Opravdu jsem si rychle zvykl na pronikavý zápach v chlévě. Najednou si mě všiml jeden černo-bílo-šedě tygrovaný kočičí exemplář, otřel se mi o nohy a nadšeně na mě skočil.

Tak hezké kotě jsem ještě nikdy neviděl. Vitální, veselé, čilé. To je zlatíčko. Cat for fun! Přiznávám, že se chovalo trochu bláznivě a dívalo se na mě drze a vyzývavě.

Zatímco si lehce praštěný kočičák získával každým okamžikem víc a víc moje srdce, teta Elfrieda láteřila: „Néé, toho raději ne.“ I dneska slyším v zádech znepokojený hlas babičky: „Hansi-Petere, jen ne kocoura!“

Aha, tak tohle je ten problematický kocour. Je pozdě. Je to prostě láska na první pohled. Jak zpívá Marianne Rosenbergová v jednom svém šlágru: „Patří ke mně!“ Kocour to rozhodl za mě.

Byly tam ještě další kočky? Nevím, nevnímal jsem je. Chci prostě tohohle průbojného a veselého klučinu, který se již brzy začne projevovat jako mimořádně inteligentní bestie. Bez váhání jsem si hned svého kocourka pevně chytil. Tenhle lumpík mě pořádně chytil za srdíčko. Je to můj kocourek, toho si vezmu! A bude se jmenovat Peterle! Tak mi vždycky říkal pradědeček.

Achjo, takový plyšáček, ať už drzý nebo miloučký, je nejlepší zvířecí společník, kterého člověk může mít. Dvě spřízněné duše naplnily svůj osud a konečně se setkaly. Tenhle kocour má, jak se v budoucnu ukáže, víc charakteru než celá smečka tažných psů dohromady. A co by taky proboha pohledávala smečka tažných psů v mém rodném surově šarmantním městě Recklinghausenu, kde skoro nesněží? Naopak vzpurný, trochu nafoukaný kocour se hodí perfektně jak do Bronxu, tak do uhelného revíru! Tady se spojí, co se opravdu spojit má.

Když jsme se večer vydali na cestu domů do Porúří, chudého na kyslík, zato bohatého na dusík, babička se za neustálého pokašlávání ze sedadla spolujezdce otočila na mě, sedícího na zadní sedačce, a spustila káravě: „Ten kocour mi ale nesmí do domu! To je ti jasné, že?“

„Samozřejmě!“ řekl jsem naprosto přesvědčivě, nicméně sám jsem byl v tomhle ohledu poněkud skeptický. Navíc moje babička měla vždycky to největší srdce pod sluncem. Ani mně, ani kocourovi jistě nedokáže nic odmítnout. Sice už nemám mámu, což je hrozné. Zato mám tu nejlepší babičku na světě.

„Zůstane v každém případě venku. Peterle může bydlet třeba v dědově dílně ve stodole. Slyšíš, Hansi-Petere?“ trvala babička na svém. Tón, jakým to říkala, dával tušit, že tento záměr bude brzy patřit do starého železa.

Možná si babička myslí, že kočka, která se narodila ve chlévě, by ráda v něčem podobném žila napořád. Ale stejně jako se každý člověk instinktivně snaží o něco vyššího, snaží se i zvíře. Ne nadarmo se říká: jaký pán, takový kmán!

Zatím toho o Peterlem moc nevím, ale určitě to nevypadá, že by chtěl nadále bydlet někde ve stodole nebo v dílně. Když si ho tak trochu blíže prohlížím, jak se zájmem vykukuje z babiččina starého nákupního košíku, docházím k závěru, že má feudální výraz gaučové kočky. Láká ho příjemné a útulné prostředí. Jasně má na čele napsáno „panovačná domácí kočka“. Ten by se výborně hodil i do Versailles!

Moji prarodiče sice mají někdy sklony mě trochu podceňovat, ovšem s tímhle kocourem je babička úplně vedle.

Můj miniaturní lev je sice rozený imperátor, nicméně charakterní. Král Slunce, ale takový, co má srdce.

Když jsme přijeli domů, odnesl jsem Peterleho podle babiččiných pokynů do stodoly za domem. Odsud může kočičími dvířky v bráně, která děda už předem vyrobil, ven do zahrady.

Venku se začíná pomalu stmívat, zato malému, neohrabanému kocourovi se začíná rozsvěcovat. Sedí mezi dědovým dílenským stolem a světle modrým mopedem mého bratra a působí trochu rozrušeně a ztraceně.

Bílá miska s kočičím žrádlem zůstává netknutá. Peterle mňouká a mňouká a přitom se na mě prosebně dívá. Takhle naříká jen ten, kdo chce strašně moc zpátky domů. Mojí prvořadou úlohou je mu vysvětlit, že od této chvíle je jeho domov tady. Zpáteční jízdenka k tetě Elfriedě neexistuje.

Ještě v autě ho jeho zvědavost kotěte a touha po dobrodružství udržovaly relativně v klidu. Ale teď mu začíná pomalu docházet, že rychlé a nečekané rozloučení s mámou je zřejmě konečné a že nebude mít kolem sebe v budoucnu ani své sourozence. Malý, odvážný kočičák se musí s touto definitivní realitou teprve vyrovnat.

I když je stále pozdní léto, zdá se, že kotěti je najednou hrozná zima. Peterle se chvěje. Moje pokusy o sblížení odmítá.

Schovává se přede mnou pod dědovým dílenským stolem do nejzazšího kouta. Ze dveří domu zní přes dvůr babiččin hlas: „Hansi-Petere, pojď už domů. Bude tma!“

„Hned, babi,“ odpovídám, „ale kočka se strašně bojí!“

„Ještě deset minut a pak pojď domů!“ zní babiččin hlas.

Co si mám počít? Kočka řve, jako by ji na nože bral. Peterle se necítí dobře. Chce odsud pryč. Zkrátka: celé je to jedno velké kočičí trápení.

V zoufalství si lehám na studenou kamennou podlahu. Něco mi říká, že bych měl minimálně přestat na kocoura tak pronikavě zírat a tak zdrceně a důrazně na něj mluvit. To ho totiž stresuje a zjevně to nepřináší vůbec nic pozitivního. Ba právě naopak: zvíře se kvůli tomu možná cítí ohroženo.

No dobře. Tak se prostě nezúčastněně dívám nahoru ke stropu, pečlivě si prohlížím dědovo nářadí, které tam má pověšené, od koštěte po různé hrábě. Přitom si intuitivně potichu broukám jednu dětskou ukolébavku. Tu mi vždycky zpívala maminka a rozhodně to nebylo na škodu. Co když to pomůže i Peterlemu?

A hele! Když se na něj příliš nesoustředím, zdá se být viditelně klidnější. Fakt, že dědečkovu rezavému zahradnímu náčiní falešně zpívám ukolébavku, ho zřejmě uklidňuje. Nebo lépe řečeno: když si svého kocourka nevšímám, je spokojený.

Švédská spisovatelka Astrid Lindgrenová jednou konstatovala, že zvířata se bitím nic nenaučí, zato se mnohé odnaučí hlazením. Měla pravdu, jako ostatně většinou. Trpělivost je to nejdůležitější a klíčové slovo i pro výchovu koček. Tedy, pokud se vůbec u koček dá mluvit o nějaké výchově. Raději tomu říkejme: opatrné působení bez vyhlídek na zjevné výsledky.

Čím méně se na Peterleho dívám, čím více se k němu otáčím zády a něco si broukám pod vousy, tím je spokojenější. Šťastný sice ani zdaleka není, ale aspoň už nepůsobí tak hrozně zoufale. Tomu říkám pokrok. Sice nemám vrozený talent pro rvačky, ale možná ve mně dřímá výzkumník zvířat. Nejsem sice zrovna fotbalista Günter Netzer, ale třeba ze mě bude tvůrce filmů o zvířatech Heinz Sielmann. Může být!

2. zlaté kočičí pravidlo: NIKDY SE NA KOČKU NEDÍVEJTE DLOUZE A ZPŘÍMA.

Toto „zírání“ vnímá zvíře jako ohrožení, které může v nejhorším případě vyvrcholit fyzickým konfliktem. Můžete ho ale čas od času použít jako výchovné opatření. Naopak když na svou kočku jemně a pomalu zamrkáte, znamená to zase něco úplně jiného. O tom více později.

Po necelém měsíci je Peterle plnohodnotným a mimořádně dobře naladěným členem naší rodiny. Do detailu zná náš každodenní program a důkladně se také věnuje studiu našich charakterů. Když se vracím ze školy domů, už způsobně sedí na dvoře a čeká na mě. Moji maličkost vyhodnotil jako nejlepšího kamaráda. Dědeček zmutoval v jeho laskavého vrchního lokaje a babičku akceptuje jako neomezenou vládkyni. Minimálně ji tedy udržuje ve víře, že ona je šéfka. Prohlédl nás všechny. Stejně jako kdysi starý dobrý pudl Whiskey. Jen na rozdíl od něj Peterle tyhle vědomosti nezneužívá. Sice je využívá pro své blaho, ale nesnaží se přitom nikomu zákeřně škodit nebo mu dokonce nahánět strach. Je to prostě dobrák.