Obsah

JEDNA

DVĚ

TŘI

ČTYŘI

PĚT

ŠEST

SEDM

OSM

DEVĚT

DESET

JEDENÁCT

DVANÁCT

TŘINÁCT

ČTRNÁCT

PATNÁCT

ŠESTNÁCT

SEDMNÁCT

OSMNÁCT

DEVATENÁCT

DVACET

DVACET JEDNA

DVACET DVA

DVACET TŘI

DVACET ČTYŘI

DVACET PĚT

POZNÁMKA AUTORA

PODĚKOVÁNÍ

FELIX AŽ NAVĚKY

Kacen Callender

Felix Ever After

Text copyright © 2020 by Kacen Callender

Permission for this edition was arranged through Gallt
and Zacker Literary Agency, LLC.

All rights reserved.

Translation © Magdaléna Stárková, 2022

ISBN 978-80-242-8373-9

Všem trans a nebinárním mladým lidem:

Jste krásní. Jste důležití. Máte hodnotu.

Jste dokonalí.

JEDNA

Opřeme se do skleněných dveří činžáku a vyklouzneme do žlutého sluníčka, které teď září skoro moc vesele a jasně. Je pekelné vedro – přesně ta teplota, která se vám lepí na kůži, vlasy a třeba i oční bulvy.

„Bože, proč jsme se na tohle vůbec zapsali?“ ptá se Ezra ochraptěle. „Je děsně brzo. Ještě jsem mohl spát.“

„No, jedenáct dopoledne vlastně – technicky vzato – brzy není. Vlastně je to skoro poledne, kámo.“

Ezra si zapálí brko – ani nevím, kde ho vyhrabal – a nabídne mi šluka. Jen tak kecáme a šlapem dál. Z nedalekého parku duní reggaeton, do nosu nás šimrá vůně kouře a pečeného masa a k uším nám doléhá hihňání a křik dětí. Přejdeme ulici a zastavíme se, když kolem prosviští nějaký chlápek na kole s boom boxem vyřvávajícím Biggieho. Sejdeme po vlhkých, plesnivých schodech na stanici Bedford-Nostrand G a necháme lístky projet turniketem přesně ve chvíli, kdy se k nástupišti přiřítí vlak.

Zavřou se za námi dveře. Pohltí nás jeden z těch starých vagónů s fleky zčernalých žvýkaček na podlaze a nápisy fixou na oknech: R + J = VSL.

Nejdřív se mi chce protočit panenky, ale pokud k sobě mám být upřímný, v srdci mi klíčí závist. Jaké asi je někoho milovat tak, že se člověku chce dobrovolně odhalit svoji duši a zvěčnit svoje city fixem na okna vlaku? Jaké to asi je vůbec někoho milovat? Jmenuju se Felix Love, ale láska se mi zatím vyhýbá. Vlastně jsem ještě nikdy nebyl zamilovanej. Já vám vážně nevím. Někdy mi ta ironie dělá v hlavě solidní guláš.

Plácneme sebou na oranžové sedačky, Ezra si promne rozespalý obličej, zívne a opře se mi o rameno. Minulý týden jsem měl narozky a od té doby pořád ponocujeme, spát chodíme ve tři a celý den se pak unaveně povalujem. Teď je mi sedmnáct a můžu jen potvrdit, že mezi šestnáctým a sedmnáctým rokem života zas až takový rozdíl není. Prostě pořád vše při starém. Sedmnáct je jen taková mezifáze, čas, na který člověk rychle zapomene – něco jako úterý. Člověk prostě vězí mezi sladkými šestnácti a právní dospělostí.

Naproti nám podřimuje nějaký dědula. Nějaká paní vstane a opře se do kočárku plného nákupních tašek. Hipster s obrovským zrzavým plnovousem si přidržuje kolo. Klimatizace jede na plné obrátky. Ezra si všimne, jak se v tom ledovém větru choulím do sebe, a tak mě vezme kolem ramen. Je to můj nejlepší kámoš – a taky jediný od doby, kdy jsem před třemi lety přešel na St. Catherine. Nechodíme spolu, aspoň ne tak, jak spolu lidi většinou chodívají, ale všichni ostatní si to stejně myslí. Dědula sebou najednou cukne, jako by čichal, čichal gayovinu, a bez přestání na nás civí. Dokonce mu ani nevadí, že se na něho taky díváme. Hipster se na nás povzbudivě usměje. Dva teplí kluci v objetí v metru v samém srdci Brooklynu už asi nejsou moc revoluční záležitost, ale já mám najednou pocit, že to přece jen trochu odvážný tah je.

Možná je to jen tou trávou, možná skutečností, že jsem zase o něco blíž dospělosti, ale najednou ztratím zábrany. „Co takhle to tomu dědkovi pořádně ukázat?“ zašeptám Ezrovi do ucha a kývnu směrem k postaršímu spolucestujícímu, který na nás ještě pořád nepokrytě čumí. Ezra se rošťácky zašklebí a pohladí mě po paži. Přitisknu se k němu blíž, opřu mu hlavu o rameno, což Eze pořádně nastartuje. Zaboří mi tvář do krku, což je celkem fajn, protože zatím jsem žádnou velkou akci nezažil (dokonce jsem se s nikým ani nelíbal), takže mě jeho rty pořádně rozpalujou. Trochu trapně se zajíknu a Ezra smíchy vyfoukne poryv horkého dechu přesně na to samé místo.

Zvednu hlavu a kochám se, jak naše publikum civí s otevřenýma očima a šokovaným výrazem. Zamávám sarkasticky prsty na hlavního čumila, ale ten to asi pochopí jako povzbuzení k proslovu: „Víte,“ promluví s lehkým akcentem, „můj vnuk je taky na kluky.“

Ezra a já si vyměníme pohled zpod zvednutého obočí.

„Jo aha,“ vykoktám.

Dědula kývne. „No ano. Vůbec jsem o tom neměl tušení, ale jednoho dne si mě i moji ženu Betsy – ještě než umřela – usadil ke stolu a najednou začal brečet a přiznal se, že je gay. On sám už to věděl dlouho, ale nic nám neřekl, protože se bál, co si o něm budeme myslet. Ani se mu nedivím. Člověk slyší všechno možné… A jeho vlastní táta… fakt smutný. Člověk by si řekl, že rodič bude svoje dítě milovat, ať se děje, co chce,“ přeruší svůj monolog a očima přejede ostatní spolucestující. Vlak začíná brzdit. „Tak jo, tady vystupuju.“

Vstane, a než vyklouzne ven, dodá: „Myslím, že by se vám můj vnuk líbil. Vy dva totiž vypadáte jako dva moc fajn gay kluci.“

S těmi slovy vypadne na nástupiště a za ním i ta paní s přecpaným kočárkem.

Ezra a já se na sebe podíváme a vyprskneme smíchy. „New York, kámo,“ zavrtí Ezra hlavou, „ale fakt. Tohle se ti nikde jinde nestane.“

Vystoupíme na stanici Metropolitan Avenue/Lorimer a vyrazíme dolů a pak zase nahoru po schodech na metro „L“. Je prvního června, první den Pride měsíce, takže vykachličkované stěny zdobí obrázky duhy a nápisy „Předsudky tu nechceme“. Na nástupišti se tísní samí růžoví hipsteři z Williamsburgu a souprava ne a ne přijet.

„Sakra, přijdem pozdě,“ řekne Ezra.

„Jo, no,“ pokrčím rameny.

„Declan bude nasranej.“

Abych pravdu řekl, je mi to jedno. Declan je vůl. „Stejně s tím nic neuděláme, ne?“

Když vlak konečně přisupí, strhne se boj o místo. Všichni se tlačíme a žďucháme, já jsem nalepený na Ezrovi a ve vzduchu visí pach piva a potu. Metro sebou hází tak divoce, že máme co dělat, abychom se udrželi na nohou, až se konečně dokodrcáme až na Union Square.

Ve městě panuje typická odpolední vřava. Už jen ty davy – tohle přesně na Dolním Manhattanu nesnáším. V Brooklynu člověk aspoň může jít po ulici, aniž by do něho narazilo dvacet dalších ramen a kabelek. V Brooklynu si nemusíš dělat hlavu, že jsi s tmavou kůží skoro neviditelný. Někdy si vyhlídnu někoho bílého a pak za ním jdu. Všichni hned odskakují, a tak pak nikdo nenarazí ani do mě.

S Ezrou se proplétáme davem kolem farmářského trhu a za námi se táhne rybina. Na sobě máme to co vždycky: i když je léto, oblékl si Ezra černé tričko s rukávy vykasanými až po ramena, které odhalují jeho tetování. Klimt: Judita s hlavou Holofernovou. Kromě toho má na sobě těsné černé džíny končící vysoko nad kotníky, flekaté bílé conversky a dlouhé ponožky s portrétem Andyho Warhola. V nose má zlatý kroužek, husté černé kudrny svázané do drdůlku a spánky oholené.

Kdykoli s Ezrou někam jdu, všichni mě přejedou očima a pak zírají jen a jen na něho. Já mám kudrnaté vlasy, vytahané tílko, které odhaluje dvě černé jizvy na hrudi – černější než zbytek mojí zlatohnědé kůže –, džínové kraťasy a několik menších tetování, která jsem si pořídil za dvacet dolarů v Astor Place. Když je táta poprvé uviděl, pěkně šílel, ale už si na ně zvykl. Tohle všechno dokreslují ochozené tenisky, které jsem si popsal a pokreslil fixem. Ezra si myslí, že jsem je tím úplně odepsal. On je prostě zastáncem zachování čistoty návrhářova úmyslu.

Probijeme se masou lidí, kteří postávají u stánků s marmeládou, čerstvým chlebem a barevnou záplavou květin. Kolem spěchají muži v manažerských uniformách, psi na vodítku a batolata v bugínách, div nás všichni nesmetou. Když se konečně vymotáme z farmářského trhu, přejdeme zelený trávník, kde na dekách odpočívají zamilované dvojice. Pár dětí se předvádí na skejtu. Holky se vznášejí v letních šatech a se slunečními brýlemi na nosech okupují lavičky a předstírají, že čtou.

„Můžeš mi připomenout, proč jsme se zapsali na tu letní školu?“ zabručí Ezra.

„Kvůli přijímačkám na vysokou.“

„Já už ti ale říkal, že na vejšku nejdu.“

„Aha. Potom teda fakt nevím, proč tohle děláš.“

Ezra se zašklebí. Oba víme, že bude po maturitě pravděpodobně jen pohodlně žít z úspor rodičů. Ezra je napůl černoch a napůl Bengálec a jeho rodiče jsou nechutně zazobaní. Mají tolik peněz, že Ezrovi koupili dokonce i byt, jen aby během uměleckého letního programu mohl bydlet v Bedfordu-Stuyvesantu. (A to teď byty jako ten Ezrův stojí kolem milionu dolarů!) Patelovi jsou prostě typická manhattanská elita: samé šampaňské, charitativní večírky, gala plesy a ani chvilka času na vlastního syna, kterého vychovaly tři různé chůvy. Dá se říct, že to má Ezra dost na houby, přesto mu trochu závidím, protože má aspoň vyšlapanou cestičku, celý budoucí život na zlatém podnose, zatímco já musím za všechno, co chci, tvrdě bojovat.

Vždycky jsem si přál jít na Brownovu univerzitu, ale moje známky nejsou zrovna hvězdné a v písemkách jsem spíš vždycky někde uprostřed, a navíc na Brownovu berou tak devět procent ze všech přihlášených. Ne že bych se nesnažil. Dřel jsem na ty testy jako kůň a zapisuju si každé slovo, které učitelům vypadne z pusy, jen abych udržel pozornost. Jenže táta má pravdu: mám prostě jinak zapojený mozek.

Když si pomyslím, že se na Brown nemám šanci dostat, nejradši bych se vším praštil. Jenže lidi se tam občas dostali i přes mizerné výsledky testů – a i když moje známky stojí za starou belu, moje tvorba ne. Mám talent. Vím to. Portfolio hraje u uchazečů o umělecké obory velkou roli, a protože za letní program na St. Catherine nabízejí extra kredit, mohl bych si i trochu vylepšit celkové hodnocení, a získat tak šanci na studium na svojí vysněné škole.

Leah, Marisol a Declan už stojí na schodech na Union Square a chystají se fotit. St. Catherine má trochu jiný rozvrh než ostatní školy ve městě a její letní program začal teprve před několika dny. Naše škola ráda letní kurzy začíná projekty, abychom se s ostatními studenty měli šanci navzájem poznat. Ezra a já jsme se zapsali na módní focení, kde uplatníme některé jeho návrhy. Leah s vrabčím hnízdem zrzavých vlasů na hlavě, sněhurkovskou kůží, křivkami, tílkem na ramínka a lehce odvážnými kraťasy už má nachystaný foťák. A Marisol je modelka – jak jinak. Je stejně vysoká jako Ezra, má olivovou kůži, husté hnědé vlasy a obočí jako Cara Delevingne. Stačí se na ni podívat a už mi pulzuje celé tělo. Na hlavě si z vlasů vytvořila obrovské hnízdo a na řasách má nalepená zelená pírka, která jí ladí ke rtěnce. Tohle je čtvrtý model z plánované sekvence: třpytkový portrét Rihanny.

Declan Keane to všechno řídí, což mě pěkně vytáčí. Jako umělecký vedoucí a režisér nemá absolutně žádné zkušenosti, ale jemu se vždycky podaří se všude vetřít. Navíc se zdá, že jeho životní misí je chovat se ke mně a Ezrovi jako ke špíně a pomlouvat nás na každém kroku. Nenávidí nás a netouží po ničem víc, než aby nás ostatní nesnášeli taky.

Zatím je zabraný do rozhovoru s Marisol, ale když nás konečně zahlédne, blýskne se mu v očích a zatne čelist.

„Rád vás zase vidím, kluci!“ houkne na nás tak hlasitě, že se pár lidí usazených na schodech zvědavě otočí. „Fakt díky, že jsi přišel, Ezro!“

„Jsem ti říkal, že bude nasranej,“ zamumlá Ezra.

Declan pomalu, teatrálně zatleská. „Ale vážně, jaká čest, že ses vůbec dostavil na svoji vlastní módní přehlídku!“

Ezra jen zahrozí pěstí a potom Declanovi ukáže prostředník. Declan přimhouří oči, a když přijdeme blíž, zeptá se: „Ty jsi zas zhulenej?“ Ezra se odvrátí. „Děláš si prdel? My tady na vás hodinu čekáme a vy si někde hulíte trávu?“

„Ježíš, uklidni se,“ vložím se do toho.

Ani se neobtěžuje na mě podívat. „Jdi někam, Felixi, ale fakt.“

Nemá cenu vysvětlovat, že vlak měl zpoždění.

„Máš pravdu,“ řekne Ezra a kývne na Leu a Marisol, které to všechno sledují ze schodů. „Promiňte. Nějak jsme ztratili pojem o čase.“

Declan protočí oči a zamumlá: „Cvoci.“ Jako by on sám nikdy nikam nepřišel pozdě. Kdysi dávno, když ještě nevěděl, že já a Ez nejsme jeho liga, s námi taky občas přišel o půlhodiny později a dost zhulenej – a najednou si tu hraje na Mesiáše? Bože, jak já ho nesnáším.

„Stejně už máme půlku hotovou,“ pročísne si Declan kudrny, jako by mu bylo jedno, jestli tu jsme, nebo nejsme. Declan je míšenec – jeho máma je černá a Portorikánka a táta bílý Ir –, a tak má hnědou pleť, o dost světlejší než já, lehce zvlněné hnědé vlasy, kterými občas probleskne zrzavý tón, a tmavě hnědé oči. Je podsaditější, má široká ramena a celkově vypadá jako vytrénovaný sportovec v šatech z Old Navy: růžovém tričku s nápisem, vytahaných, ošoupaných džínách a kristuskách.

Otočí se k nám zády. „Tak honem, ať to doděláme. Nebudem tu přece trčet celej den. Felixi, jdi držet ten reflektor.“

Ani se nehnu. Nemůžu se přinutit udělat cokoli, co mi poručí tenhle kluk. Ne, když to dělá tímhle přezíravým tónem.

„No tak, Felixi,“ zašeptá mi Ezra, „dáme se do toho.“

Protočím panenky, vyběhnu po schodech nahoru a z kupky vybavení vytáhnu reflektor. Declan mi ještě nevěnoval ani jediný pohled.

„Tak jo,“ řekne, „zpátky do práce. Marisol, myslím, že na téhle fotce by ses neměla usmívat. Ta juxtapozice Rihannina portrétu s vážným výrazem…“

Okamžitě vypnu. V 99,9 procentech případů mluví Declan jen proto, že se rád poslouchá. Focení pokračuje, Leah krouží s fotoaparátem kolem Mari, Marisol se nakrucuje, zírá někam do nebe (což je fajn, protože se aspoň vyhnu očnímu kontaktu s ní) a pak už je čas na další outfit. Musím Marisol přidržovat prostěradlo, za kterým se převléká, a neodvažuju se odlepit oči od země. Ezra jí zatím pomáhá do dalšího ze svých modelů – tentokrát z mangy Útok titánů. Když je hotová, štěkne Declan další rozkazy.

„Leo, jdi trochu doprava. Felixi, nemávej s tím reflektorem tak!“

„A můžeš mi přestat svítit do očí?“ zakryje si Marisol obličej.

Mari a já jsme spolu kdysi chodili. Trvalo to asi dva týdny, takže to vlastně nestojí za řeč, ale stejně… i po té době jsem z ní trochu nervózní. Zato Marisol se chová, jako by se mezi námi nikdy nic nestalo, což mi jen sype sůl do rány. Stačí, jak drsně to tehdy ukončila.

Declan mi zaluská prsty před obličejem. Fakt přísahám, že na mě luská jako na nějakýho blbýho čokla. „Řekl jsem, že s tím nemáš tak mávat. Můžeš dávat chvilku pozor?“

Zvednu reflektor výš. „Polib si prdel,“ zamumlám si pod nos.

„Promiň, co jsi to říkal?“

Asi jsem promluvil hlasitěji, než jsem myslel, protože když zvednu oči, hledí na mě celá třída. Leah se kouše do rtu a Marisol zvedla obočí. Ezra jen vrtí hlavou a rty naznačuje: Ne, Felixi, prosím. A to mě taky dost vytáčí. Proč se k nám Declan může chovat hnusně a my to musíme všechno bez jediného slova snášet? Ignoruju Ezru a podívám se na Declana. „Řekl jsem: Polib. Si. Prdel.“

Declan nakloní hlavu a se založenýma rukama se nafoukaně pousměje. „Ale? A proč?“

Pokrčím rameny. „Proto,“ mávnu na něho reflektorem. „Protože víš hovno.“

Jeho úsměv přeroste v nevěřícný smích. „Takže já vím hovno?“

„No, rozhodně toho moc nevíš o práci režiséra a módním focení,“ řeknu mu. „Jsi tady jen proto, že tvůj bohatý tatík sype do školy obrovský peníze. To ale není tvoje zásluha.“

Všimnu si, jak Ezra klopí oči, a hned mě u srdce bodne pocit viny.

Declanovi to ale naštěstí ušlo. Zazubí se na mě, jako by věděl, že mě to ještě víc naštve. „Ty se prostě zlobíš, že to tady neřídíš sám,“ protáhne, „a že si to nebudeš moct přidat k přihlášce na Brown. Držel reflektor asi není úplně ohromující kvalifikace, co?“

Nejvíc mě vytáčí, že má pravdu. Vážně se zlobím, že si nebudu moct napsat do přihlášky, že jsem tu něco řídil, zatímco Declan ano – ten Declan, který k tomu má ještě skoro dokonalé známky a skvělý rodokmen. Vím, že se taky hlásí na Brownovu univerzitu. A vím, že je to jeho první volba, protože když jsme se spolu ještě bavili, oba jsme plánovali získat titul zároveň na Brownu a na Rhodeislandské škole designu. Ezra pak vždycky tvrdil, že se s námi na Rhode Island přestěhuje a zase budeme tři. Jen škoda, že nám ty plány moc dlouho nevydržely.

Kromě toho uděluje Brownova univerzita jednomu z absolventů St. Catherine plné stipendium. Já sám bych si jinak studium dovolit nemohl – táta nemá dost peněz, aby mi hradil školné. To znamená, že pokud bych se chtěl skutečně živit jako ilustrátor, musel bych si vzít hromadu půjček a zadlužit se až do konce života. Navíc neznám nikoho, kdo by si to stipendium zasloužil méně než Declan debil Keane. Pouhá myšlenka na to, že by mi to stípko vyfoukl, mě dráždí tak, že bych si nejradši vypíchl tužkou obě oči.

Declan se na mě zazubí. „Copak? Argumenty došly?“

„Nech ho bejt,“ říká Ezra.

To ale nemůžu. Lidi jako Declan jsou tak zvyklí, že dostanou, co chtějí. Dělají, že jsou něco lepšího a důležitějšího než všichni ostatní. A přesně takhle se Declan chová ke mně a k Ezrovi. Ez se tváří, že ho to netrápí, ale já pěním pokaždé, když se na Declana podívám a vzpomenu si, jak nás zradil.

„Víš co, Declane?“ nadhodím. „Jdi do hajzlu. Chováš se jako hvězda, ale ve skutečnosti jsi jenom zatracenej amatér a pozér.“

Ezra vrtí hlavou, jako by se zlobil na mě, jako bych to byl já, kdo to přehání, i když sám dobře ví, že pitomec je tu Declan. Leah a Marisol v rozpacích postávají opodál a čekají, co řekne Declan.

Ten jen sevře čelist. „Takže já jsem pozér, jo?“

Ezra zabodne prst do Declana: „Hele, hoď tam zpátečku.“

Declan protočí oči. „Bože, takhle jsem to vůbec nemyslel.“

Jenže to už stejně visí ve vzduchu a kazí ho až do nedýchatelna. Declan si těžce povzdychne a ani se na mě nepodívá, takže okamžitě vím, že z toho bezpočtu bitev, které jsem s ním už svedl, jsem tuhle s přehledem vyhrál. I když mi jeho poslední slova ještě svírají žaludek, jsem vítěz. Jindy bych se tu ještě klidně chvilku slunil v záři svého triumfu, ale Marisol s Leou raději odvracejí pohled a Ezra si mě měří očima plnýma starostí a určitě by se mě každých pět minut ptal, jestli jsem v pohodě, kdybych tu teď zůstal.

„Zapomeň na to,“ odhodím reflektor.

Nedojdu ještě ani pod schody, když uslyším, jak Declan všem říká, že ho to nepřekvapuje a že se takhle pitomě chovám vždycky. Zvednu prostředník a pokračuju dál.

DVĚ

Cesta z Union Square není tak špatná jako z Bed-Study, ale pořád trvá hodinu, než vystoupím na 145. ulici v Harlemu. Bydlím tady teprve půl roku. Táta kdysi bydlel docela blízko Ezry, na Tompkins Avenue. Brooklyn mi vážně chybí, jenže náš pronajímatel zvedl nájem natolik, že už si ten byt nemůžeme dovolit. Táta pracuje většinu týdne jako noční vrátný v luxusním domě na Dolním Manhattanu a občas si ještě někde přivydělá – třeba donáškou nebo venčením psů. Já jsem dostal talentové stipendium, přesto ale táta vráží veškeré peníze do mě a St. Cath – jen proto, abych mohl dělat umění. Někdy mě ten tlak docela ničí. Musím se snažit vylepšit si známky, vytvořit skvělé portfolio, napsat ohromující přihlášku, obětovat všechno, abych se dostal na Brown… Někdy mě to tak dusí, že skoro nemůžu dýchat.

Táta mi pořád říká, ať si nedělám starosti. „Kromě toho,“ dodá vždycky, „jsem vždycky chtěl bydlet v Harlemu.“ Nevím, jestli mi jen lže, aby mě rozveselil, ale pravdou je, že tahle čtvrť má v sobě skutečně něco vzrušujícího. Langston Hughes a Claude McKay a všichni ti ostatní černí queer básníci tvořili právě tady. Možná, že bydlení v Harlemu mě vytáhne z toho kreativního bloku, který mě postihl, a inspiruje mě natolik, že skutečně dám dohromady parádní portfolio a přihlášku silnou natolik, že mě nejen dostane na školu, ale zajistí mi i plné stipendium. Páni, to by bylo něco! Přijetí na Brown by bylo něco jako obrovský zvednutý prostředník namířený na všechny Declany Keany světa – na všechny lidi, kteří se na mě jen podívají a hned vědí, že nejsem dost dobrý.

Strčím si do uší sluchátka a na Spotify najdu Fleetwood Mac, jak pokračuju prudkým kopcem dolů kolem parku, kterému se teď vyhýbám jako čert kříži, protože mi tam naposledy v noci vylezla na nohavici tlustá krysa. Minu i Starbucks – dokonalý důkaz gentrifikace naší čtvrti –, potom Dollar Tree, posilovnu a stánek s ovocem. Prodávají tam citrony, hrozny, jahody a ta nejžlutější manga, jaká jsem kdy viděl. Září jako miniaturní sluníčka. Vytáhnu telefon a vyfotím si je na Instagram, i když bych se rozhodně nepovažoval za někoho, kdo fotí #foodporn.

Prodavač se zamračí: „Chceš si něco koupit?“

„Ne,“ pokrčím rameny.

„Tak bleskem vypadni!“

Projdu kolem dalšího bloku s čínskou restaurací a KFC. Kluci na kolech se staví na zadní a sviští si to dolů ulicí, někde houkají hasiči a chlápek s holým hrudníkem zrovna venčí bez vodítka svého ši-tzu. Činžák, kde nám táta splašil byt, je z červených cihel a má i dvůr. Teď tam na zábradlí kolem rampy posedává pár lidí. Vejdu do hnědě vykachličkované haly s květináči v rozích. Nějaká holka si zrovna s někým po telefonu povídá. Výtahem vyjedu do pátého patra a pokračuju dlouhou chodbou jako z Osvícení až ke dveřím bytu. Odemknu a zapadnu dovnitř.

„Jsem doma!“ zavolám, i když nevím, jestli je táta vůbec tady. Kapitánka, která mě asi slyšela už na chodbě, čeká u dveří a začne se mi s hlasitým předením otírat o nohy a mávat ocasem. Našel jsem ji jako kotě ještě v Brooklynu, když jsem jednoho zimního dne šel s Ezrou domů. Bál jsem se, že by tam bez pomoci umřela, a tak jsem ji vzal k nám. Táta se sice zlobil, ale nakonec mě nechal ji ohřát a nakrmit, z jednoho dne se stalo pár dní, z pár dní několik týdnů a několik měsíců, než táta konečně přiznal, že tu kočku má taky rád. Ohnu se, abych vzal Kapitánku do náručí, ale ta sebou jen trhne a zmizí v kuchyni.

Náš nový byt je menší než ten v Bed-Stuy. Stěny jsou béžové, ochozené podlahy ze světlého dřeva a klimatizace přilepená na jediné okno v obýváku. Technicky vzato je to jednopokoják, ale patří k němu i mrňavá nora bez oken – dříve asi pracovna, teď můj pokoj. Je tam akorát dost místa na manželskou matraci, noční stolek a komodu přitisknutou ke stěně. Jednou jsem tátovi říkal, že takhle se asi musel cítit Harry Potter, když spal v kumbále pod schody. Myslel jsem to jako vtípek, ale hned mě u srdce bodlo špatné svědomí. Vím totiž, jak táta dře, aby nás uživil, takže jsem se choval jako pěkný pitomec, když jsem si na velikost pokoje stěžoval zrovna jemu. Přitom táta se tak snaží, abych se dostal na vysněnou školu, a dělá pro to vážně všechno, co je v jeho silách.

Dřevěná podlaha zasténá pod tíhou mých kroků, jak se blížím do kuchyně, kde na mě čeká miska s logem Jacob’s – nejlevnějšího a nejlepšího občerstvení široko daleko. V ní najdu dušené hovězí s hráškem a rýží, zelenými banány a zapečenými makaróny se sýrem. Takže táta je doma! Ani mě to nepřekvapuje, protože za pár hodin bude muset zase na směnu. Táta vždycky dělal nejrůznější práce. Jednou mi říkal, že jeho vášní není práce, ale jeho rodina. Vlastně by byl nejspokojenější jako otec v domácnosti. Máma pracovala jako zdravotní sestřička a asi nosila domů podstatnou část peněz, jenže když odešla, sesypal se nám celý život jako domeček z karet. Teď se táta div neudře, aby mě mohl posílat do soukromé školy s bandou bohatých dětiček, jen abych mohl žít svůj sen a dostal šanci jít na univerzitu z Břečťanové ligy, zatímco neustále předstírá, že nežijeme z ruky do pusy. V hlavě se mi ozve hlas Declana Keanea. To já jsem pozér, co si věčně na něco hraje. Nejhorší na tom je, že má vlastně pravdu.

Uvelebím se v obýváku, sundám si tenisky, z konferenčního stolku si vezmu laptop a rozvalím se na pohodlnou pohovku. Nakonec skončím přesně tam, kde vždycky: ve složce „neodeslané“.

Mám tam už 472 emailů, které jsem napsal a neposlal. A všechny adresované jen jedné jediné osobě: Lorraine Andersové. Tak se jmenuje poté, co se rozvedla s tátou a už není Loveová.

Kliknu na „Vytvořit nový“ a do předmětu napíšu: Ahoj, zase já.

Ahoj mami,

tohle je už 473. e-mail, který ti píšu.

To je… hodně.

Není to trochu divný? Budeš si o mně myslet, že jsem magor, když už jsem ti za ty roky napsal všechny ty neodeslané zprávy, které si shromažďuju ve schránce?

Tenhle dopis ti taky nepošlu, to vím už teď. Ale třeba seberu jednoho dne dost odvahy na to, abych ti napsal opravdu. Pak budu jen doufat, že si to přečteš, budu čekat u počítače na odpověď a v jednom kuse obnovovat Gmail, jen abych zjistil, jestli odpovíš. Sám ale nevím, co by v takovém mailu stálo. Jak se máš? Jak je na Floridě? Co dělá můj nevlastní táta a nevlastní ségra? Vzpomeneš si na mě někdy? Máš mě vůbec ještě ráda?

Tak nebo tak, teď už víš, že chodím na letní školu a dneska jsme měli skupinový projekt. Zkrátím to: Declan Keane tam byl taky. Už jsem ti o něm říkal. Naštval mě jako obyčejně, ale představ si, že tentokrát se na mě nakrknul Ezra za to, že jsem si s tím pitomcem vjel do vlasů. O co mu jde? Marisol tam taky byla. Kdykoli se někde objeví, proměním se v trapnej uzlíček nervů. Kéž bych jí tak mohl dokázat… co vlastně? Že se ve mně mýlila? Vím, že stejně nikoho k ničemu nemůžu nutit, ale stejně mě štve, že mě ignoruje a dělá, že jsem vzduch. Je mi z toho… jako tehdy, když myslím na tebe. Jenže s tebou je to milionkrát horší, protože jsi… moje máma.

Tak jo, dost sebelítosti. Možná, že jednoho dne se hecnu a pošlu všechny tyhle maily jen proto, abych ti zaplavil schránku, ale do té doby…

Tvůj syn,

Felix

Dveře do ložnice se otevřou a ven vyjde táta s unavenýma očima. Okamžitě zaklapnu laptop. Teď to vypadá, že jsem se koukal na porno nebo tak něco, ale táta si toho ani nevšimne. Na sobě má bílou košili s límečkem a kravatu, přes rameno přehozené sako. Jeho stříbrná kštice pomalu řídne a jeho postava se s každým rokem ztrácí a choulí do sebe.

„Nazdar, synku,“ pozdraví mě, jako by mu ještě pořád dělalo potíže vyslovit moje jméno.

Už jsme se neviděli tři dny. Můj letní program je něco jako tábor, jen ve městě místo v lese. Většina ostatních spí na internátě, což jim má dopřát „hluboké ponoření do kreativního procesu“, jak jistě stojí v brožurce St. Catherine. Protože ale většina lekcí probíhá přes ulici od Ezrova bytu, většinou se snažím trávit čas tam. Táta ale trvá na tom, abych tu byl s ním. Snažil jsem se mu vysvětlit, že se potřebuju naučit starat sám o sebe, než půjdu na vysokou, a on si zase musí pomalu zvykat, že nebudu doma, ale stejně to byly napůl jen kecy, a tak jsme se dohodli na kompromisu: pár dní u Ezry a pár dní doma. V podstatě žiju sen každého puberťáka – většina teenagerů život bez dospěláků okusí až na univerzitě.

„Už jsi něco jedl?“ ptá se táta po cestě k plastovému kbelíku od Jacob’s.

„Ne,“ zavrtím hlavou a znovu otevřu počítač, abych se podíval, kolik moje manga nasbírala na Instagramu lajků. Zatím jen dva: od Ezry a z Ezrova falešného profilu.

„Tak jak to jde?“ nadhodí táta s pusou plnou těstovin a sýra. „Jak se má Ezra? Jíte pravidelně, chodíte do postele ve slušnou hodinu a děláte si úkoly?“

Zaváhám. Myslím, že vážně nechce vědět, že poslední dobou chodíme spát ve tři ráno, hulíme trávu a sotva se o sebe postaráme. Táta ale pokračuje: „Věřím, že se chováš zodpovědně. To snad víš, ne?“ A pak: „Ale ne, sakra… Ta kočka nám to tu zase celý očurala.“

Pomůžu mu papírovými utěrkami zlikvidovat to kočičí nadělení, zatímco táta jen mručí něco o tom, že by měl nechat Kapitánku sterilizovat. Já namítnu, že je asi jen nervózní – zatím si v našem novém bytě nezvykla. Máme tu jediné okno, které ale nemůžeme otevřít, žádný balkon ani schodiště, prostě žádné místo, kde by se dalo sedět na čerstvém vzduchu. Docela tu kočku chápu – taky si tu připadám jako v pasti.

Táta ukáže na roli papírových utěrek v mé ruce a osloví mě jménem, aby na sebe upoutal moji pozornost. Jenže mu z úst vyklouzne moje staré jméno. To, se kterým jsem se narodil a které mi s mámou dali. Asi mi samotné tolik nevadí, ale když mě jím někdo nahlas osloví, píchne mě u srdce a žaludek mám jako na vodě. Předstírám, že ho neslyším, než to tátovi dojde. Na chvilku se mezi námi rozprostře trapné ticho a pak se táta tiše omluví.

O tomhle se nikdy nebavíme. Nikdy nepřizná, jak těžko se mu vyslovuje jméno Felix, jak se vždycky splete a mluví o mně se špatným zájmenem, aniž by se obtěžoval opravit. Jak mi někdy, když si trochu přihne, povídá, že budu vždycky jeho dcera, jeho malá holčička.

Odložím utěrky a deseti kroky zacouvám do svého pokoje. Dveře za mnou tiše zaklapnou.

„Hej, mládeži!“ zavolá na mě táta, ale ignoruju ho a plácnu sebou na postel, abych jen tak chvilku zíral na blikající žárovku na stropě. Odněkud se vynoří Kapitánka a začne se lísat. Pokouším se nebrečet, protože i když se na tátu děsně zlobím, nechci, aby slyšel, jak se trápím.

Čekám před Ezrovým luxusním činžákem z oceli a skla. Na nose mi sedí sluneční brýle – ochrana proti prudkému letnímu slunci. Je sedm a ve vzduchu ještě visí ranní chládek. Ez seběhne dolů po schodišti a vyrazí ven. I on má sluneční brýle. Jsme teď vážně oba nechutně předvídatelní.

„Co máš za problém?“ zeptá se Ezra hned zkraje. Vlasy má spuštěné dolů, ale asi se ani neobtěžoval učesat, a tak mu zamotané kudrny padají do očí. Ezra vždycky pozná, když jsem naštvaný nebo smutný. Tvrdí o sobě, že má rozvinutou empatii. Já si zase myslím, že prostě kecá.

„Ale nic,“ odmávnu ho, jenže na mě celou cestu tázavě zírá, a tak nakonec přiznám: „Jen něco s tátou. Zase mě oslovil jako holku.“

„Sakra,“ zamumlá Ez, „to je mi líto.“

Pokrčím rameny, protože bych nejradši řekl, že je to v pohodě, jenže není. Někteří trans lidé od začátku přesně vědí, kdo jsou, oznamují svůj pravý gender i zájmena už v batolecím věku a trvají na tom, že chtějí nosit jiné oblečení a dostávat jiné hračky. Mně to ale docela trvalo, než jsem pochopil, kdo vlastně jsem. Vždycky jsem nesnášel šatičky a panenky, ale o ty vlastně zas až tak nešlo. Opravdový problém nastal ve chvíli, kdy mi docvaklo, že všechny tyhle věci určila společnost holkám. Tehdy jsem sice nevěděl, co je to transsexuál, ale hrozně mě štvalo, že mě všichni nutili být děvčátkem. Kdykoli nás učitelé dělili do skupin, šel jsem automaticky s kluky. Ty samé kluky jsem pak pronásledoval na hřišti a štvalo mě, když mě ignorovali a odháněli. Někdy se mi zdálo, že jsem v jiném těle – v takovém, které společnost připisuje mužům. Měl jsem z toho vždycky hroznou radost, jenže jsem se vzbudil a zjistil, že se vůbec nic nezměnilo. Pamatuju si, jak jsem si říkal, že se snad znovu narodím jako kluk.

Teprve ve dvanácti, skoro před pěti lety, jsem narazil na knížku s trans hrdinou. Byla od Cris Beamové a jmenovala se: Jsem J. Když jsem četl o J, bylo to jako… jako by mi v hlavě zhasla žárovka a místo ní vyšlo zpoza věčných mraků zářivé slunce. Všechno ve mně zářilo a křičelo: jsem kluk!

Jsem zatracenej kluk!

Celé měsíce jsem pak docela šílel a řešil, jestli jsem trans, nebo ne. Dalších pár měsíců jsem dumal, jak to říct rodičům. Sedl jsem si s tátou do obýváku v našem starém bytě v Bed-Stuy a celou dobu se bál, že se samou nervozitou pozvracím. Byl jsem tak mimo, že jsem jen zvládl vykoktat: „Tati, já ti něco musím říct…“ A: „Jsem trans.“ Dlouho mlčel a tvářil se zmateně. Pak ale řekl: „Tak dobře,“ jenže jsem hned věděl, že „dobře“ vypadá jinak. Tenhle coming out se moc nepodařil. Táta pak jen hlesl, že je unavený a jde spát, a tím byla debata uzavřená. Hned druhý den jsem napsal email mámě, která od mých deseti let žije s otčímem a nevlastní sestrou na Floridě. Nikdy mi neodpověděla. To bylo poprvé a naposled, kdy jsem u mailu s její adresou klikl na „odeslat“.

Trvalo skoro celý rok usilovného přemlouvání, než mi táta dovolil jít za doktorem a začít hormonální přeměnu. Není vždycky snadné hned dostat hormony, a tak jsem měl kliku, že se to podařilo. Někdy v tu dobu taky začalo být jasné, že mám výtvarný talent, a tak se táta rozhodl mě poslat na St. Catherine, což bylo fajn, protože jsem nemusel trávit čas s lidmi, kteří mě znali ještě jako holku. Stejně jsem ve staré škole neměl kamarády, a tak o nic nešlo. Stálo to hodně žadonění a podpory mého lékaře, ale nakonec mi táta pomohl s operací prsou. Dobře vím, jaké jsem měl štěstí. Ne všichni, kdo by si takovou operaci přáli, na ni mají také peníze. Táta musel vyplnit hory papírů a formulářů a vyřešit moje zdravotní pojištění, ale nakonec to klaplo. Přesto ale musel něco přihodit ze své kapsy. I když mě někdy neskutečně štve, dobře vím, že bez něho bych nikdy nezačal svoji fyzickou přeměnu. Možná že to je na tom to nejdivnější: Proč by mi platil hormony, operaci, návštěvy doktorů a tohle všechno, když pak má problém mě oslovit mým skutečným jménem?

S Ezrou jsme se potkali hned na začátku mojí přeměny. Seděli jsme vedle sebe ve třídě a tíhli k sobě už jen pro všechny vtipné a sarkastické komentáře. Nakonec jsme spolu začali trávit každou volnou chvilku. Ezra mě zná jen jako Felixe. Neřekl jsem mu – ani nikomu jinému –, jak jsem se jmenoval předtím, a pokusil se vymazat všechny důkazy svého minulého života: fotky a videa s dlouhými vlasy nebo v šatech nebo s čímkoli, co je vnímáno jako holčičí. Tohle už prostě nejsem já. A nikdy jsem nebyl. Je to zvláštní – vlastně jsem se opravdu znovu narodil. Začal jsem nový život v nové fyzické formě. Splnilo se mi přesně to, co jsem si vždycky přál.

Táta mě prosil, abych si pár holčičích fotek schoval na památku. Protože nikdy nevím, jestli si někdy nebudu chtít připomenout, kým jsem byl.

Jenže o mě vůbec nešlo – chtěl ty fotky pro sebe jako poslední kotvu mojí staré identity. Jako pojítko k tomu, kým jsem byl, nebo kým si táta myslí, že jsem byl. Už to je pro mě dost dobrý důvod přát si vymazat všechny ty fotky do poslední. Mám je uložené na Instagramu a párkrát už jsem je skoro smazal. Kdykoli se moje staré já objeví někde v galerii, zvedne se mi žaludek, přesto si ty obrázky schovávám. Není to divné? Táta mě sice rozčiluje, jenže je to pořád táta. Asi bych neměl mít pocit, že mu něco dlužím, jenže se toho nemůžu zbavit. Asi jsem došel k tomu, že je to jedno. Ty fotky jsem dobře schoval, aby se nedostaly na veřejnost. Mám k nim přístup jen já. Ničemu neškodí, když budou ještě chvilku existovat, než mě táta konečně přijme takového, jaký jsem.

Jenže… i po coming outu a začátku přeměny mě občas přepadají takové pocity… Tušení, že ještě není všechno úplně v pořádku. V hlavě se mi vynořují nejrůznější otázky, které pak tahají za nitky úzkostí, až se bojím, že když jednou trhnou pořádně, rozpárám se jako starý svetr. Snad proto mě ze všeho nejvíc bolí, když mě táta osloví starým jménem. Pak se sám sebe ptám, jestli jsem skutečně Felix. A nezáleží na tom, kolikrát to jméno vykřičím do světa.

TŘI

Od Ezry do St. Catherine je to jen kousek pěšky. Překročíme praskliny a psí hovínka na chodníku a mineme basketbalové a tenisové kurty a park, kde se chlapi vytahují na bradlech z prolézaček a špunti se s radostným vřískotem honí po okolí, zatímco jejich mámy v klidu sedí a koukají. Na rohu otevřeli nový dřevem pobitý stánek s kávou. Starbucks to ještě úplně není, ale je jasné, že gentrifikace už dorazila. Podívám se na Ezru. Sice není bílý, ale pořád má na konci ulice byt za milion dolarů. A co já? I když jsme s tátou chudí jako kostelní myši, stále děláme to samé, když jsme se přestěhovali do Harlemu, ne?

Nakonec se budovy scvrknou, až z nich zbyde jen pár obchůdků a barů s duhovou vlajkou na dveřích. To už se nám před očima vynoří oplocený kampus plný živých plotů a stromů. St. Catherine je spojená s uměleckou akademií, která zabírá čtyři celé bloky, ale my chodíme do naší vlastní budovy v rohu kampusu hned u parkoviště. Naše škola má asi sto studentů přijatých díky talentu, penězům nebo obojímu. Většina lidí z mého ročníku chodí na letní školu, aby si vypilovala portfolio k přihlášce na vysokou, a já jsem taky vděčný za každou pomoc, které se mi v té věci může dostat. Sám ani nevím, na jaké téma to portfolio vytvořím, zatímco ostatní už ho mají napůl hotové. Brownova univerzita má jednu z nejnižších kvót přijetí v zemi a já se tam musím dostat. A pokud tam chci skutečně i nastoupit, potřebuju plné stipendium. Jasně, jsou i jiné dobré umělecké školy, na které se pro jistotu taky hlásím, ale nevím… asi chci prostě všem dokázat, že jsem dost dobrý i na školu, jako je Brown.

St. Catherine sídlí ve starosvětské budově z červených cihel s obrovskými moderními skleněnými okny. Ezra a já dorazíme až na parkoviště, kde už se ve stínu stromů hloučkují spolužáci. Automaticky se vydáme za Marisol, která se opírá o cihlovou stěnu, povídá si s Leou a pokuřuje hned vedle obrovské cedule „KOUŘENÍ ZAKÁZÁNO“. Štve mě, že se ještě pořád nedokážu podívat Marisol do očí. Vždycky má ledový pohled, dokonalý účes, make-up i nehty a na rtech povýšený úsměv. Někteří lidé si prostě dávají pozor, aby ukázali jen tu část sebe, kterou chtějí prezentovat veřejnosti. Já ale vím, že Marisol umí být i jiná, jen mi to nedává znát.

„Bože, potřebovala bych ještě tak pět hodin spánku,“ zívne Marisol a nabídne cigaretu Ezrovi. „Proč ten program začíná tak hnusně brzo?“

„To bych taky rád věděl,“ oklepe Ezra popel z konce cigarety.

„Četla jsem studii,“ vloží se do rozhovoru Leah, „která říká, že nutit teenagery vstávat třeba v sedm ráno je vážně nezdravý. Jde o naše vnitřní biorytmy a tak.“

„Myslíš, že bychom s tím mohli za ředitelkou?“ nadhodí Ezra. „Mohli bychom sepsat protestní petici.“

„Nebo uspořádat demonstraci,“ navrhne Leah, „a sedět ve škole tak dlouho, dokud nám neslíbí, že hodiny budou začínat v poledne.“

Marisol vyprskne smíchy a nenuceně si pohrává s konečky svých hustých kudrnatých vlasů. „Pak mi řekněte, jak to dopadlo.“

Ostatní si dál povídají, ale já jsem příliš ponořený do vlastních myšlenek na to, abych je poslouchal. Když jsem poprvé potkal ve třídě Marisol, úplně mě dostala. A taky jsem z ní měl trochu vítr. Čišelo z ní takové opojné sebevědomí. Marisol prostě ví, že je krásná, talentovaná a chytrá. Ta nikdy nepochybuje, jestli má nárok na úctu a lásku. Když jsem ji minulé léto – jen pár měsíců po operaci hrudníku – pozval na rande, ještě jsem si zvykal na svoje nové tělo a musel se vyrovnávat se všemi těmi pohledy lidí, kteří nevěděli, ke kterému pohlaví mě mají zařadit… A tak jsem doufal, že snad od Marisol trochu toho sebevědomí „chytím“.

Marisol jen pokrčila rameny. „Jasně,“ prohodila, jako by o nic nešlo. A pro ni možná opravdu o nic nešlo. Ona už randila, zatímco pro mě to byla premiéra. Ty tři schůzky, které jsme spolu vydrželi, byly trapné až běda. Když s námi nebyl Ezra, najednou jsme nevěděli, o čem si povídat. Poznal jsem, jak se se mnou Marisol nudí a zírá někam do prostoru, zatímco já jsem dál žvanil o technikách malby akrylem. Ani se jí nedivím, že tam skoro usínala – byl jsem nervózní a plácal kraviny, jen abych nějak naplnil nepříjemné ticho. Nakonec šla Marisol na třetí schůzce u Starbucks přímo k věci. „Víš co?“ ozvala se najednou, „celou dobu jsem netušila, proč přesně o tebe nemám zájem, ale teď už to asi chápu. Prostě nemůžu chodit s misogynem.“

Cuknul jsem sebou a srdce mi sevřel strach, že jsem nevědomky řekl nebo udělal něco sexistického. „Promiň,“ vyhrkl jsem automaticky a hned potom dodal: „Proč si myslíš, že jsem misogyn?“