Haruki Murakami

První osoba jednotného čísla

O D E O N

ICHININSHO TANSU (First Person Singular)

Copyright © 2020 Harukimurakami Archival Labyrinth

Originally published by Bungeishunju Ltd., Tokyo

Translation © Tomáš Jurkovič, 2022

ISBN 978-80-207-2127-3

                                                          Polštář z kamení

Chtěl bych vám tu teď vypravovat o jedné ženě. I když o ní vlastně nevím skoro nic, co by stálo za řeč. Nevybavím si už ani její jméno, ani její podobu. A ona by si nejspíš už taky nevybavila, jak se jmenuju a jak vypadám.

Když jsem ji potkal, studoval jsem druhým rokem univerzitu a ještě mi nebylo ani dvacet, jí samé mohlo být myslím tak kolem pětadvaceti. Dělali jsme ve stejný čas brigádu na stejném pracovišti. A shodou nenadálých okolností spolu pak strávili noc. Potom jsme se už víckrát neviděli.

V devatenácti jsem ještě nevěděl skoro nic o pohnutkách vlastního nitra a samozřejmě jsem se ani dobře nevyznal v pohnutkách, které ovládají mysl těch druhých. Domníval jsem se ale, že jsem přinejmenším schopný rozpoznat, jestli jsou veselí, anebo smutní. Jenom jsem ještě nezvládal moc dobře rozlišovat v té spoustě jevů, co leží mezi veselím a smutkem, a v jejich vzájemných konstelacích. Což mě každou chvíli uvádělo do hrozně neklidné, bezmocné nálady.

I tak bych se tu ale přece jen chtěl pokusit o té osobě vyprávět.

Co o ní vím – psala básně tanka a jednu sbírku jich i vydala. Tedy sbírku – šlo spíš jen o takovou jednoduchou brožurku z potištěných papírů, svázaných dohromady provázkem jako na pouštění draků a opatřených jednoduchou obálkou, takže málem nebylo jisté, jestli vůbec může být řeč o nějakém vydání, i když jen vlastním nákladem. Několik básní z té sbírky mi ale uvázlo v srdci až překvapivě hluboko. Většina její tvorby se týkala lásky mezi mužem a ženou, a pak ještě lidské smrti. Jako by tím chtěla naznačit, že jde o záležitosti, které se rezolutně vzpírají tomu, aby je od sebe někdo separoval a dělil.

Bylo snad vážně

natolik předaleko

od tebe ke mně?

Měla jsem radši letět

s přestupem přes Jupiter?

Polštář z kamení

Přikládám k němu ucho

a vnímám jenom

kolotající krve

zvuk, který není, není

„Hele, až budu, tak možná zavolám jméno jinýho chlapa, než jsi ty, nevadí?“ zeptala se mě. Byli jsme spolu pod jednou dekou, na sobě ani nit.

„Nijak zvlášť,“ ujistil jsem ji. Jistý jsem si tím zrovna nebyl, ale něco takového mě snad přece až tak nerozhází, myslel jsem si. Když přece jde jen o nějaké jméno. Které na podstatě věci nic nemění.

„Možná budu křičet hodně hlasitě.“

„Hele, to radši ne,“ řekl jsem honem. Letitý dřevěný barák, v kterém jsem bydlel, měl totiž i takové ty staré známé stěny, co jsou tenké a křehké jako oplatky. A navíc už bylo i hodně pozdě, takže by podobný hlasitý křik slyšeli u sousedů jak v přímém přenosu.

„Tak já si radši dám mezi zuby ručník,“ napadlo ji.

Zašel jsem do koupelny pro co možná nejčistší a nejzachovalejší ručník a přinesl jí ho k polštáři. „Stačí tenhle?“

Párkrát se do něj zakousla asi tak, jako když kůň zkouší nové udidlo. Načež přikývla. Jakože stačí a vyhovuje.

Šlo skutečně o zcela náhodnou známost. Nijak zvlášť jsem po ní netoužil a ona zas nijak zvlášť netoužila po mně (aspoň myslím). Dělali jsme spolu asi tak čtrnáct dní na stejném pracovišti, každý ale něco trochu jiného, takže jsme skoro neměli příležitost si spolu pořádně promluvit. Přes zimu toho roku jsem v jedné velkokapacitní italské restauraci poblíž nádraží v Jocuji tak trochu vypomáhal při mytí nádobí a v kuchyni a ona dělala na sále servírku. Brigádničili tam samí studenti, ona jediná ale studentka nebyla. A snad právě proto jsme v jejím chování vnímali něco málem až neskutečného.

V půlce prosince odtamtud měla odejít, takže se jednoho dne po zavírací době šlo v pár lidech na skleničku do nedaleké nálevny. Pozvali i mě, jestli se nechci přidat. Nešlo o žádnou velkolepou rozlučku. Asi hodinu jsme všichni popíjeli točené pivo, něco málo k tomu přikusovali a bavili se o všem možném – tím to tak haslo. Dozvěděl jsem se při tom, že než začala dělat u nás, pracovala třeba i v malé realitní kanceláři anebo prodávala v knihkupectví. Říkala, že si na žádném z těch míst moc nerozuměla s nadřízenými a vedením. V naší restauraci neměla konflikt s nikým, plat ale byl moc malý na to, aby z něj mohla žít pořád, takže jí, jak řekla, nezbývalo, než aby si našla nějakou jinou práci, i když nerada.

Kdosi se zeptal, jakou práci teda chce dělat.

„V podstatě cokoliv,“ odpověděla a mnula si přitom prstem kůži vedle nosu (měla tam dvě malé pihy, podobné nějakému souhvězdí). „Stejně každá práce stojí za houby.“

Bydlel jsem tehdy v Asagaji a ona v Koganei. Takže jsme pak jeli společně domů vlakem, linkou Čúó z nádraží Jocuja. Posadili jsme se vedle sebe. Bylo už po jedenácté. Noc studená, že vás mrazilo, vanul severák. Člověk se ani nenadál a už jsme zas měli pomalu na krku další sezónu rukavic a šál. Jak jsme přijížděli k Asagaji, zvedl jsem se a chystal se vystupovat, když najednou vzhlédla a zadívala se na mě. „Hele, prosím tě, nenechal bys mě dneska přespat u sebe?“ špitla tichounce.

„Jasně, ale proč?“

„Protože do Koganei je to ještě dálka,“ odpověděla.

„U mě je ale jenom málo místa a mám tam i dost binec,“ řekl jsem já.

„To vůbec nevadí,“ řekla ona. A chytla se mě za rukáv kabátu.

Poté co se octla v mém malém ošuntělém bytě, jsme si spolu dali pivo z plechovky. Když jsme ho potom konečně dopili, začala se přede mnou s naprostou samozřejmostí čile svlékat, ve chvilce byla úplně nahá a zalezla do přikrývek. Já se pak taky vysvlékl a zalezl jsem k ní. Světlo jsme zhasli, místnost však osvětloval plamen plynového přímotopu. Neobratně jsme se pod dekou pokoušeli hřát jeden druhého. Nějakou dobu ani jeden z nás nepromluvil. Jelikož nebylo dvakrát jasné, o čem se asi máme bavit, když jsme tak najednou shodili šatstvo. Cítil jsem nicméně doslova a do písmene na vlastní kůži, jak se oba pomalu zahříváme a uvolňujeme. Podivně intimní pocit. A právě tehdy mi položila tu otázku: „Hele, až budu, tak možná zavolám jméno jinýho chlapa, než jsi ty, nevadí?“

„Máš ho ráda?“ zeptal jsem se jí, když jsem nachystal ručník.

„Jo. Moc,“ přitakala. „Hrozně, hrozně moc. Musím na něj myslet v jednom kuse. On mě ale až tolik rád nemá. Vlastně má ještě i regulérní přítelkyni.“

„Ale chodíte spolu?“

„Jo. No, víš, on si mě zkrátka vždycky zavolá, když na mě dostane chuť,“ přiznala mi. „Jako když zvedneš sluchátko a objednáš si jídlo až do domu.“

Nevěděl jsem, co na to říct, a tak jsem radši mlčel. Chvíli mi prstem kreslila po zádech jakýsi obrazec. Anebo možná šlo o nějaké ledabyle napsané písmeno.

„Říká, že obličej mám strašnej, ale co se týká toho ostatního, jsem vážně kost…“

Nepřipadala mi nijak zvlášť ošklivá, i když byl fakt, že byste ji jen těžko označili za krasavici. Dnes už si nevzpomenu, jak vlastně přesně vypadala, takže už ani nemůžu sloužit s jejím podrobnějším popisem.

„Ale když si tě zavolá, tak za ním jdeš?“

„A co mám dělat, když ho mám přece ráda?“ řekla, jako by to byla ta nejsamozřejmější věc pod sluncem. „Ať si kdo chce co chce říká, já prostě čas od času taky potřebuju chlapa.“

Trochu jsem o tom uvažoval. Stejně jsem si ale v tu chvíli nedokázal dost dobře představit, co vlastně pro ženu přesně znamená, že „čas od času taky potřebuje chlapa“ (a když se tak nad tím zamyslím, připadá mi, že tomu vlastně moc nerozumím ani dnes).

„Víš, když se do někoho zamiluješ, tak je to, jako bys onemocněl psychickou poruchou, na kterou neplatí zdravotní pojištění,“ poučovala mě. Tak bezvýrazným hlasem, jako by předčítala písmena napsaná na zdi.

„Aha,“ řekl jsem já. Udělalo to na mě dojem.

„Takže si klidně místo mě taky představuj nějakou jinou ženskou,“ konstatovala. „Máš někoho?“

„Mám.“

„Takže až budeš, klidně taky volej její jméno. Mně to vadit nebude.“

Já ale jméno té dívky – měl jsem v té době jednu, kterou jsem měl sice moc rád, pořád jsem s ní ale vlivem okolností nemohl posunout vztah nikam dál – nakonec nezavolal. Uvažoval jsem o tom sice, nakonec mi to ale přišlo hloupé, takže jsem pak radši do své známé ejakuloval úplně mlčky a bez řečí. Ona pak opravdu už už začala křičet nějaké mužské jméno, takže jsem jí musel honem vrazit mezi zuby nachystaný ručník. Její zuby mimochodem vypadaly velice zdravě a solidně. Zubař by se při pohledu na ně nejspíš neubránil obdivu. Už se nepamatuju, jaké jméno to tehdy vlastně vyslovila. Vzpomínám si jen, že šlo o naprosto nezajímavé, tuctové mužské jméno. A pamatuju si, jak na mě zapůsobilo, že pro ni i takhle prachpitomé jméno může mít tak velký význam. Že někdy stačí jen pouhé jméno, aby to s vámi takhle zatřáslo.

Příští den jsem měl hned od rána přednášku, kde jsem měl odevzdat důležitou práci, zadanou místo čtvrtletního testu, ale na tu jsem se pochopitelně vykašlal (a kvůli tomu pak později měl spoustu problémů, to už je ale jiná historie). Někdy před obědem jsme se konečně probrali, dali hřát vodu na instantní kafe a opekli si topinky. V lednici zbylo pár vajíček, která jsme si dali vařená. Na křišťálově jasném nebi nebyl jediný mráček, ranní slunce oslnivě svítilo a vládla líná atmosféra.

Zatímco chroupala toust namazaný máslem, zeptala se mě, cože to vlastně na té vysoké studuju.

Řekl jsem, že jsem na literární fakultě.

Chtěla vědět, jestli se snad chci stát spisovatelem.

Přiznal jsem po pravdě, že mě to nijak zvlášť neláká. Tenkrát jsem to totiž vůbec neměl v úmyslu. Nenapadlo by mě to ani ve snu (i když jsme ve třídě rozhodně neměli nouzi o takové, co svůj úmysl stát se literátem proklamovali veřejně). Taková odpověď pak zřejmě stačila k tomu, abych ji nadobro přestal zajímat. I když jsem ji nejspíš moc nezajímal ani předtím.

V jasném denním slunci byl na ručník se zřetelným otiskem jejích zubů poněkud zvláštní pohled. Zjevně ho skousla opravdu velikou silou. A ona sama se na denním světle taky zdála být trochu dost mimo. Drobná, kostnatá dívka s nepříliš zdravým vzezřením, kterou jsem teď měl před sebou, ani trochu nepřipomínala tu, co v záři zimního měsíce, dopadající oknem do pokoje, vydávala v mém objetí vášnivé výkřiky.

„Já píšu básně tanka, víš?“ vypálila téměř bez varování.

„Básně tanka?“

„Přece je znáš, ne?“

„Jasně že jo.“ Dokonce i takový ňouma jako já měl ponětí o poezii tanka. „Ale vlastně je to úplně poprvé, co se setkávám s někým, kdo je doopravdy píše.“

Potěšeně se zasmála. „Vidíš, i takoví lidi se na světě najdou.“

„To chodíš někam do kroužku, nebo co?“

„Kdepak, to ne,“ ujistila mě. A pak maličko pokrčila rameny. „Básně tanka přece člověk může psát i sám. Nemyslíš? To není jako hrát basket.“

„A cos už napsala za básně?“

„Chtěl bys je slyšet?“

Přikývl jsem.

„Vážně? Neříkáš to jenom, aby řeč nestála?“

„Vážně si je chci poslechnout,“ řekl jsem já.

A nebyla to žádná lež. Opravdu dost mě zajímalo, jaké básně asi skládá ženská, která mi ještě před pár hodinami vzdychala v náručí a hlasitě vykřikovala cizí mužské jméno.

Chvíli váhala a nakonec řekla: „Teď a tady se fakt stydím ti je přednášet nahlas. A navíc takhle po ránu. Vyšla mi ale jedna taková sbírka, takže jestli by sis ji fakt chtěl přečíst, můžu ti ji pak poslat. Povíš mi svoje jméno a adresu sem?“

Když jsem to jméno s adresou napsal na lístek z poznámkového bloku a předal jí ho, prohlédla si ho, načež ho přeložila napůl a ještě jednou napůl a založila do kapsy u kabátu. Kabát byl světle zelený a už dost obnošený. Měl kulatý límec a u něj připíchnutou stříbrnou brož ve tvaru konvalinky. Vzpomínám si, jak se třpytila ve slunečním světle, které sem dopadalo oknem, obráceným k jihu. V kytkách se jinak vůbec nevyznám, ale konvalinky jsem měl vždycky rád, ani sám nevím proč.

„Díky, žes mě tu nechal přespat. Takhle samotný se mi vážně nechtělo jet až do Koganei. Fakticky,“ řekla, když vycházela ze dveří. „To se tak holkám občas stává, víš?“

Oběma nám to v tu chvíli bylo jasné. Že už se totiž nejspíš víckrát neuvidíme. Že se jí zkrátka včera večer vážně jen nechtělo jet samotné vlakem až do Koganei – a nic víc že v tom nebylo.

Za týden mi pak přišla poštou její básnická sbírka. Upřímně řečeno, vůbec jsem nečekal, že mi ji opravdu pošle. Předpokládal jsem, že jakmile se se mnou rozloučí a vrátí se domů do Koganei, nadobro zapomene, že vůbec existuju (anebo se na to bude ze všech sil snažit zapomenout co nejdřív), a nebude si rozhodně dávat tu práci, aby balila sbírku do obálky, psala na ni jméno a adresu, lepila známku a pak se s tím nesla do poštovní schránky – natožpak ještě přímo na poštu. Když jsem proto jednoho krásného rána shledal, že mám zmíněnou obálku ve schránce na dopisy, nemálo mě to překvapilo.

Sbírka nesla název Polštář z kamení a jako autorka byla uvedena jen Čiho. Nebylo ani jasné, jestli jde o pravé jméno, nebo o umělecký pseudonym. Na brigádě jsem její jméno už jistě musel párkrát zaslechnout, vůbec jsem si ho ale nedokázal vybavit. Jisté bylo jen to, že Čiho se jí tam opravdu neříkalo. Na hnědé kancelářské obálce jsem marně hledal adresu a jméno odesilatelky, uvnitř nebyl přiložený žádný dopis ani lístek. Byla tam jenom ta sbírka, tichá a nemluvná, útlý svazeček sešitý bílým provázkem jako na pouštění draků. Nešlo přitom o žádnou cyklostylovou kopii, ale o skutečný a dost pěkný tisk; i papír sám byl silný a kvalitní. Nejspíš tedy autorka vytištěné stránky sama poskládala ve správném pořadí, výsledek pak vždycky opatřila obálkou ze silnějšího papíru a jeden výtisk po druhém pak pečlivě svázala šňůrkou do tvaru knihy. Aby ušetřila za knižní vazbu. Pokusil jsem se představit si ji, jak sama mlčky vykonává všechny tyhlety ruční práce (moc se mi to ale nedařilo). Na první stránce bylo číslovací raznicí vyraženo číslo 28. Což mělo zřejmě znamenat, že jde o osmadvacátý výtisk z omezeného nákladu. Kolik asi bylo těch výtisků celkem? Cena nebyla nikde uvedená a možná že ta knížka ani žádnou prodejní cenu neměla.

Neotevřel jsem ji hned. Nechal jsem ji chvíli ležet na stole a jen se tu a tam kradmo zadíval na obálku. Ne že by mě nelákalo nahlédnout dovnitř, cítil jsem ale, že k přečtení něčí básnické sbírky – zvlášť když ji napsala holka, se kterou jsme se k sobě ještě před týdnem tiskli – potřebuju nějakou tu psychickou přípravu. Snad šlo i o jistou zdvořilost. Sbírku jsem vzal a otevřel až o víkendu večer. Opřený o zeď u okna jsem ji četl v záři podvečerního zimního slunce. Obsahovala celkem dvaačtyřicet básní tanka. Na každé stránce jednu. Což opravdu není nijak velké číslo. Předmluva ani doslov se nekonaly, nebylo uvedeno ani datum vydání. Jen bílý papír se spoustou prázdného místa a na něm prostými černými typy vytištěné básně, jedna za druhou.

Samozřejmě jsem nečekal kdovíjaké velké umění. Jak už jsem říkal, ta záležitost mě zajímala z tak trochu osobních důvodů. Jaképak asi budou básně, co napsala ženská, která mi skrz skousnutý ručník křičela do ucha jméno jiného mužského? Jak jsem tak ale tou sbírkou listoval, zjistil jsem, že některé z básní, co v ní nacházím, mě vnitřně rozechvívají.

O básních tanka jsem nevěděl skoro nic (a skoro nic o nich nevím ani teď). Nedovedu proto objektivně posuzovat, které z nich jsou v rámci žánru dobré a které až tak dobré nejsou. Několik z jejích básní – konkrétně asi tak osm – však v sobě zcela mimo kritéria dobré nebo špatné poezie mělo určité prvky, co se mi zaryly hluboko do srdce.

Tak třeba tam byly i následující básně.

Současná chvíle

je vždycky teď a proto

ji vždycky musíš

brát za současnost z které

jenom tak neunikneš

Horskými větry

o hlavu připravená

neschopna slova –

hortenzie. V kořenech

má louži deště z června

Bylo to zvláštní, ale jen jsem otevřel stránky sbírky a začal sledovat očima – a také nahlas číst – básně, vytištěné velkými, černočernými písmeny, znovu se mi kdesi v hlavě promítlo její tělo, jak jsem ho viděl té noci. Ne ta nanicovatá postava, ozářená sluncem následujícího rána, ale tělo s hebkou, smyslnou pletí, které jsem objímal ve světle měsíce. Pěkná kulatá prsa, malé pevné bradavky, řídké černé chloupky, úplně vlhké pohlaví. Když na ni přicházel orgasmus, zavřela oči a zakousnutá do ručníku mi přímo u ucha znovu a znovu volala jméno cizího chlapa. Naprosto obyčejné mužské jméno, na které si už nedokážu vzpomenout.

Víckrát se spolu

už asi nesetkáme

bojím se v duchu

A přitom tajně doufám

že to snad přece půjde

Uvidíme se?

anebo to tímhletím

nadobro skončí?

Na světlo vylákaná

stínem jsem pošlapaná

Nemám samozřejmě tušení, jestli své básně tanka píše i teď. Jak už jsem říkal, neznám ani její jméno a skoro si nedovedu vybavit její obličej. Pamatuju si jméno Čiho na obálce sbírky, její hebké, bezbranné tělo, koupající se v záři bílého zimního měsíce, který sem svítil oknem, a pak už jen ty dvě malé pihy u jejího nosu, co připomínaly nějaké souhvězdí.

Občas mě napadá, že už taky ani nemusí být naživu. Nemůžu se totiž ubránit podezření, že třeba někde spáchala sebevraždu. Většina z básní, které složila – přinejmenším tedy většina z těch, které obsahovala její sbírka –, se totiž bez nejmenších pochyb točila okolo představy smrti. A navíc smrti způsobené useknutím hlavy ostrou čepelí. Třeba si právě takhle představovala ideální odchod ze života.

Ztracená v dešti

který se bez ustání

rozlévá odpolednem

sekyra bezejmenná

krátí o hlavu soumrak.

Každopádně ale v hloubi duše doufám, že je tu v našem světě pořád ještě někde k zastižení. Sem tam mě znenadání napadne, že moc chci, aby ještě i teď žila a skládala své básně. Jak je to možné? Proč se mi musí vracet právě tahleta myšlenka? Když nás přece na tomhle světě navzájem nepojí opravdu vůbec nic? Když přece (nejspíš) naprosto nepadá do úvahy, že bychom se ještě poznali, kdybychom se potkali někde na ulici anebo seděli vedle sebe u jednoho stolu někde v jídelně? Jako dvě přímky, které se protínají, jsme se v jistém bodě na moment setkali a pak zas zamířili každý svou cestou.

Od té doby už uplynulo hodně času. Je to opravdu zvláštní (nebo to naopak není zvláštní vůbec), ale člověk zestárne během krátké chvíle. Naše tělesné schránky se krůček po krůčku nevratně přibližují svému zániku. Stačí zavřít oči, chvilku počkat a pak je zas otevřít, abychom zjistili, o jakou spoustu věcí jsme mezitím přišli. Všechny je – ať už měly své pevné jméno nebo ne – beze stopy odvál pryč silný noční vítr. A nám zůstane všehovšudy jen pár vzpomínek. Na které se ovšem taky nedá zrovna dvakrát spoléhat. Kdo může jasně říct, co se tehdy mezi námi doopravdy stalo?

Ale stejně, občas – pokud člověku přeje štěstí – tu s námi zůstanou i nějaká ta slova. Za hlubokých nocí stoupají na vrcholky kopců, kde si hloubí nevelké nory přímo na míru a zalézají do nich, pak ani nedutají a čekají, až se přežene běsnící vichřice času. A když se pak konečně rozbřeskne a vichry ustanou, slova, která to přežila, začnou pokradmu vykukovat z děr. Většinou mluví jen tichými hlásky a bojí se lidí, častokrát mají po ruce jen velmi omezené výrazové prostředky. I tak jsou ale připravena zhostit se role svědků. Zcela upřímných a nestranných svědků. Jenže k tomu, aby bylo možné taková slova vytvořit – anebo někde nalézt – a zachovat pro budoucnost, musí člověk občas umět obětovat vlastní tělo i duši a neklást si přitom žádné podmínky. Přesně tak, musíme umět položit vlastní krk na mrazivý polštář z kamení, ozářený svitem zimního měsíce.

Možná už na světě není kromě mě nikdo, kdo by si na její básně vzpomněl, natož aby jich několik dokázal zarecitovat zpaměti. Možná ta tenounká, vlastním nákladem vydaná sbírka, svázaná šňůrkou na pouštění draků, je teď všemi nadobro zapomenutá a až na tenhle jediný výtisk číslo 28 rozprášená a ztracená v temnotách kdesi mezi Jupiterem a Saturnem. A možná že si ani sama její autorka (i jestli je třeba ještě živa a zdráva) už ani pořádně nevzpomene na básně tanka, které psávala v mládí. A že si její básně doposavad pamatuju já, je možná jenom tím, že je mám propojené se vzpomínkou na otisk jejích zubů na ručníku, do kterého tehdy v noci kousala. A sám netuším, jaký má vlastně smysl a cenu, že něco takového pořád ještě držím v paměti a že tu zažloutlou sbírku básní čas od času vytahuju ze šuplíku a znovu si ji pročítám. Upřímně přiznávám, že mi to opravdu není moc jasné.

Ať už to ale je jak chce, právě tahle vzpomínka se mi uchovává. Na rozdíl od jiných slov a vzpomínek, co už se dávno obrátily v prach.

Jak utnout tak i

nechat si srazit hlavu:

Polštář z kamení

Zkoušíš na něm spočinout

a vidíš: v prach se změní.

                                                        Smetana

Vyprávím jednomu svému mladšímu známému o zvláštní příhodě, kterou jsem zažil, když mi bylo osmnáct. Už bych si ani přesně nevzpomněl, proč jsme se o tom vlastně začali bavit. Může za to náhodná shoda okolností. Každopádně je to opravdu hodně dávno, co mi bylo osmnáct let. Už jde bezmála o prehistorii. A celá ta příhoda navíc ani nemá žádnou pointu.

„Měl už jsem tenkrát vychozenou střední školu. Ale na vysokou jsem se ještě nedostal. Zkrátka jsem tak trochu plaval ve vzduchoprázdnu, jako všichni studenti, které napoprvé nevzali na univerzitu,“ vysvětluju hned zkraje. „Úplně dobře mi z toho nebylo, ale za tragédii jsem to taky nepokládal. Věděl jsem totiž, že když budu chtít, na aspoň trochu slušnou soukromou univerzitu se dostanu vždycky. Moji rodiče ale chtěli, ať jdu na státní školu, a tak jsem je poslechl a šel na zkoušky s tím, že to nejspíš nevyjde, a pak jsem se tam opravdu nedostal. Na státní univerzity se tehdy dělaly povinné přijímačky z matematiky, mně ale nějaké diferenciální a integrální počty mohly být klidně ukradené. Takže jsem, úplně jako kdybych si chtěl dělat alibi, strávil celý rok poflakováním. V přípravce jsem se ani neukázal a namísto toho jsem chodil do knihovny a četl tam jeden tlustý román za druhým. Rodiče si nejspíš mysleli, že se v té knihovně učím na zkoušky. Ale málo platné, mně zkrátka mnohem víc než studovat principy diferenciálních a integrálních počtů bavilo pročítat Balzakovy sebrané spisy.“

Počátkem října toho roku jsem od jedné známé dostal pozvánku na klavírní koncert. Chodívala na klavír ke stejnému učiteli jako já, jenom o ročník níž. Jednou jedinkrát jsme spolu hráli skladbičku pro čtyři ruce od Mozarta. Já ale v šestnácti na klavír chodit přestal a pak už jsme se s tou holkou víckrát neviděli. Takže jsem netušil, proč mě zrovna teď znenadání zve k podobnému setkání. Znamená to snad, že ji zajímám? To těžko. I když co do rysů tváře nebyla právě můj typ, stejně by ji leckdo neváhal označit za krasavici, vždycky chodila nastrojená do nových krásných šatů a studovala drahou dívčí střední školu. Tohle opravdu nebyla holka, kterou by dokázal zaujmout tak obyčejný trouba jako já, natožpak aby v ní vzbudil lásku.

Když jsem při společné čtyřhře udělal chybu, vždycky se zamračila. Na klavír jí to šlo mnohem líp než mně a já byl navíc trémista, takže jsem při společném hraní dělal chyby v jednom kuse. Občas jsem jí dokonce narazil loktem o loket. Skladba nebyla až zas tak těžká a já navíc měl hrát snadnější part, ale stejně. Vždycky se jí přitom na tváři na moment objevil výraz, který jako by říkal: „Ty hele, už toho mám dost.“ Dokonce si občas tiše – ale naprosto zřetelně naštvaně mlaskla. Ještě dnes si na to jasně vzpomínám. A možná že i to její nespokojené mlaskání mělo svůj podíl na tom, že jsem dospěl k rozhodnutí, že toho hraní na piano co nejdřív definitivně nechám.

Na každý pád mezi námi nebylo opravdu nic víc, než že jsme náhodou oba chodili na klavír k jednomu a tomu samému učiteli. Když jsme se potkali ve třídě, pozdravili jsme se, nevzpomínám si ale, že bychom se snad někdy spolu blíž bavili. Takže když mi pak od ní najednou přišla pozvánka na recitál (nebyl to jen její soukromý, ale skupinový recitál celkem tří hudebníků), naprosto jsem to neočekával a naopak mě to dost zaskočilo. Volného času jsem ale toho roku měl doslova na rozdávání, takže jsem jí poslal lístek s potvrzením své účasti. Udělal jsem to mimo jiné i proto, že jsem chtěl poznat důvod – pokud tu, pravda, nějaký důvod vůbec byl –, proč mě zrovna teď tak najednou zve na svůj klavírní recitál. Možná že se od té doby ve hře na klavír ještě zlepšila a hodlá mi to předvést. Anebo pro mě možná má nějaké osobní sdělení. Zkrátka a dobře, nejspíš jsem se v té době zrovna potřeboval metodou pokus omyl a za cenu spálených prstů naučit, jak správně zacházet se svou zvědavostí.