Obsah

Úvod

MANIPULACE A OBTĚŽOVÁNÍ

Kdo je agresor?

Poznejte své hranice

Slovní obtěžování

Obtěžování na ulici

Obtěžování od autorit

Univerzální postup obrany proti sexualizovanému obtěžování

Násilí ve vztahu

Manipulativní strategie

Pronásledování

STRACH A ZAMRZNUTÍ

Následky strachu

Jak dostat strach pod kontrolu

Paralýza neboli zamrznutí

Výběr oběti

Přiblížení

Dialog nebo jiný test

Postup pro krizovou situaci

A nevyprovokuji ho?

V hlavě násilníka

FYZICKÁ OBRANA

Protiútok

Kdy se bránit fyzicky

Mám vůbec šanci se ubránit?

Když se budu bránit znásilnění, nebude to nakonec ještě horší?

Zbraně na obranu

PO FYZICKÉ OBRANĚ

Co dělat po obraně

Právní minimum

VICTIM BLAMING ADALSI MYTY

Znásilnění není špatný sex

Oblečení nezvyšuje šanci na znásilnění

Mýtus ideální oběti

Mýtus o promiskuitě a znásilnění

JAK SI VYBRAT ŠKOLU SEBEOBRANY

Bojové sporty

Bojová umění

Tradiční sebeobrana

Kritéria dobré školy

Uvidíme se…

Kontakty na pomáhající organizace

Použitá literatura

O nás

Copyright © Pavel Houdek, Jasmína Houdek, 2022

Cover & Illustrations © Barush Maush, 2022

Photographs © Helena Szmigielová, 2022

All rights reserved

ISBN 978-80-242-8239-8

Věnováno naší dceři Marianě, která vyrůstá v zemi, ve které je každá desátá žena znásilněna a každá třetí terčem sexualizovaného obtěžování.

Proto ji učíme to, co najdete v této knize.

Naše dcera nebude hrát podle pravidel společnosti, kde jsou ženy pasivní a usměvavé a kde si nechají všechno líbit, aby náhodou neudělaly scénu.

Úvod

Pod slovem sebeobrana si většina lidí představí tělocvičnu a v ní rozptýlené dvojice. Instruktor ukáže tzv. techniku, tedy sérii pohybů, kterou se lze ubránit proti předem určenému útoku, a studenti a studentky ji ve dvojicích nacvičují. Postaví se proti sobě, jeden z dvojice simuluje útok, jako je třeba škrcení, a druhý si nacvičuje obranu. Pak si vymění role a pokračují.

Nácvik fyzické sebeobrany je ve skutečnosti velmi malá část skutečné sebeobrany. Sebeobrana začíná dávno před tím, než na vás někdo sáhne – a když ji ovládáte, v ideálním případě dávno před tím, než na vás někdo sáhne, taky skončí. Dobrá sebeobrana vás v prvé řadě naučí, jak se do situace, kdy na vás někdo sahá, vůbec nedostat.

Naneštěstí to vypadá, že ti, kdo se zaštiťují slovem sebeobrana, se často soustředí právě na tu malou část fyzické obrany. Většina instruktorů sebeobrany se domnívá, že jádro sebeobrany spočívá v tom, naučit se bránit, když vás chce někdo praštit, když vás škrtí nebo vás chce dokonce pobodat.

Myslí si, že znásilnění vypadá tak, že vás někdo chytne pod krkem, povalí na zem a strhá z vás šaty. Většina instruktorů sebeobrany vnímá sebeobranu jako fyzický střet. Neví, nebo nechce vědět, že znásilnění se navzdory nešťastnému názvu často obejde bez hrubého násilí.

Uniká jim, že na sebeobranu se lidé nechodí naučit rvát. Přicházejí proto, že se chtějí zbavit strachu. Chtějí vědět, co dělat, když za nimi jde v noci po ulici cizí muž. Chtějí umět reagovat na to, když je začne osahávat někdo na koncertě. Chtějí se na učit, jak zasáhnout, když vidí nepravost páchanou na někom dalším. Najdete na to odpověď během nácviku kopu do rozkro ku? Nenajdete. Zato ji najdete v této knize.

Sebeobrana ve skutečnosti začíná v práci, když má vůči vám šéf na poradě sexistický vtip. Začíná, když vás spolužák plácne po zadku. Začíná na ulici, když jste terčem catcallingu. Začíná v kupé, když muž proti vám začne masturbovat.

Začíná u toho, že si řeknete Dost! a rozhodnete se, že už si další nevhodné poznámky, vtipy a ponižování nenecháte líbit. Že se postavíte sami za sebe. A přesně s tím vám na těchto stránkách pomůžeme. Jste připraveni změnit svůj život? Pojď me na to!

Komu je kniha určena?

Naše kurzy, workshopy, přednášky i tato kniha jsou určené stejnou měrou ženám, mužům i nebinárním lidem. Na smíšených kurzech míváme pravidelně zhruba polovinu mužů. Velká většina postupů a taktik je pro všechny stejná. Když se ve specifických případech obracíme pouze na ženy, je to proto, že ženy mají v naší společnosti jiné zkušenosti a zažívají jiný typ útoků. Jen málokterý muž zažívá na pravidelné bázi catcalling, nebo mu v deseti dvanácti letech někdo slizce komentoval vyvíjející se postavu (neříkáme, že je to nemožné, jen výrazně méně časté). Tradiční sebeobrana vedená z mužských pozic má tendenci tyto jevy opomíjet, přitom jsou samým jádrem sebeobrany, jak za chvíli zjistíte.

Přestože tato kniha často hovoří o ženské zkušenosti, neřekli bychom, že je určená pouze ženám. Kromě toho, že podstatná část knihy (ta, kde vysvětlujeme, jak reagovat) mezi pohlavími nerozlišuje, otevřený muž načerpá mnoho i z kapitol, které reagují na ženskou zkušenost. Minimálně pochopí, čemu všemu ženy čelí, a získá představu, jak se cítí.

MANIPULACE A OBTĚŽOVÁNÍ

Kdo je agresor?

Všichni jsme z filmů, obrázků na internetu nebo třeba z letáčků na kurz sebeobrany místního oddílu juda naučení, jak vypadá znásilnění. Pachatel je zamaskovaný, na hlavě má kuklu a na nebohou oběť číhá v noci někde v parku za keřem.

Pokud se ale bavíme o násilí na ženách, jsou takové útoky jeho velmi okrajovou částí. Z kriminologických statistik víme, že pokud jde o tzv. „trestné činy proti důstojnosti v sexuální oblasti“ (tedy zejména znásilnění, sexuální nátlak apod.), více než 80 % z nich spáchá někdo, koho oběť zná: kamarád, soused, spolužák, kamarád manžela, bývalý, nebo dokonce současný přítel. Ani těch zbylých necelých 20 % netvoří zcela neznámí lidé; značná část z nich jsou muži, se kterými se oběť například seznámila ten večer na diskotéce apod. Útok zcela neznámého agresora je spíše raritní záležitostí (což ovšem neznamená, že se stát nemůže a že na takovou situaci nemá me být připraveni).

To vytváří obrovský problém. Ubránit se někomu, koho (dob ře) znám, je totiž výrazně jiné a těžší, zejména po psychické stránce, než ubránit se někomu cizímu. Proč? Pokud vás někdo takový napadne, je prvním problémem pochopit, co se vlastně děje. Když vás totiž začne najednou proti vaší vůli svlékat spolužák a sahat vám mezi nohy, nevypadá to jako „skutečné“ znásilnění. Představa, kterou máte v hlavě o tom, co to znásilnění je, je úplně jiná. Propast mezi obrazem toho, co je to znásilnění (muž v kukle v parku), a tím, co se děje (svléká vás spolužák na kolej ním pokoji), je natolik velká, že než ji mozek dokáže zpracovat, může být na obranu pozdě – a často je dokonce dávno po všem. V takové situaci vám hlavou letí tisíce pocitů. Spolužák je váš kamarád; pomohl vám se zkouškami, několikrát, když jste potřebovala, vám půjčil peníze atd. Přišel se s vámi učit jako ob vykle. Tentokrát vás ale povalil na postel a začal vás osahávat. Jenže vy s ním sex mít nechcete. On se vás ani neptal. Ale je to kamarád…

Není divu, že znásilněným obětem často dojde, co se stalo, až dny, týdny, měsíce, nebo dokonce roky poté.

Je nepravděpodobné, že v takové situaci dáte kamarádovi pěstí do krku nebo použijete jiný hmat z bojových umění. Před stava, že těžce zraníte svého kamaráda, i když vám v té chvíli nej spíš ubližuje, je pro většinu lidí nepřijatelná. A tak neudělají nic.

Co tedy s tím? Musíme se vrátit o pár kroků zpět – k vašim hranicím. Je nanejvýš nepravděpodobné, že by onen spolužák (kolega, soused atd.) zaútočil najednou, z ničeho nic. Stejně jako úplně cizí člověk si vás nejdříve začne testovat. Rozdíl od situace s neznámým agresorem je, že takový test může trvat měsíce i roky.

Takový člověk začne nenápadně a pomalu překračovat vaše hranice. Nejdříve vám položí ruku na rameno. To nemusí nic zna menat, že? Je vám to sice nepříjemné, ale protože se to přeci běž ně dělá, necháte to být. Pak ji tam nechá o něco déle. Za pár dní nebo týdnů vám „pomůže“ do dveří a ruku vám dá na záda. Pak o něco níž. To už se vám vůbec nelíbí, ale nechcete být za „hysterku“; koneckonců nedělá nic špatného, ne? Tak se alespoň snažíte, aby chodil do dveří první, ale on si příležitost vždycky najde.

Nebo vám třeba začne vyprávět vtipy se sexuálním podtex tem. Budete z toho v rozpacích, ale neřeknete nic, protože je to přeci jenom vtip. A také proto, že chcete být milá. Nechcete ztratit příjemný dojem. Tak vás koneckonců vychovávali: měla byste být na lidi milá.

Ovšem ohradit se v situaci, kdy je vám něco nepříjemné, neznamená, že ztratíte svou ženskost nebo že jste neslušná. Když se neohradíte, onen člověk bude vaše hranice překračovat pořád dál. Až se jednoho dne, při správné příležitosti, odhodlá překročit i tu poslední. Je jasné, že mnohem lepší je ohradit se včas a dávno před tím, než k něčemu dojde, ukázat, že vy si hranice překračovat opravdu nenecháte.

Poznejte své hranice

Abyste to však mohli udělat, musíte vědět, kde vaše hranice jsou. To není tak samozřejmé, jak se zdá. Víte, co vám vadí? Někomu z principu vadí již zmíněné košilaté vtipy. A někomu ne. Někdo se se svými přáteli rád vítá obejmutím a polibkem na tvář, a někomu jinému je nepříjemné třeba i podání ruky. Někdo má takové nastavení, že rád flirtuje, baví ho to, zatímco pro někoho jiného je to noční můra. A to je v pořádku.

Každý jsme jiný a je to tak dobře. To ostatně vytváří pestrost života; každý máme rád jiná jídla, jiné věci v posteli a každý máme jinde hranice toho, co je nám od cizích lidí příjemné. Zkuste proto teď na chvíli přestat číst a zamyslete se, co vadí vám. Přemýšlejte o situacích, kdy někdo z vašeho okolí pře stoupil vaše hranice; kdy udělal něco, co se vám nelíbilo. Ještě lepší bude, když si to napíšete – můžete rovnou sem:

Hotovo? Znát své hranice je základem pro to, abyste si je mohli úspěšně bránit. Pokud totiž své hranice neznáte a přijdete na to, že vám je někdo překračuje, až když to skutečně udělá, bude se vám bránit jen těžko. Než se rozmyslíte, jestli je to už přes čáru a jestli a jak na to reagovat, celá situace může být dávno pryč. Zatímco když své hranice znát budete, uvidíte, že se k nim někdo blíží, a můžete se připravit na obranu.

Aby to nebylo tak jednoduché, je jasné, že univerzální hranice neexistují. Vždy záleží na tom, jaký s daným člověkem máte vztah, jak moc je vám blízký atd. Všechny varianty lze jen těžko promyslet, nicméně pokud jste o svých hranicích do větší hloubky nikdy nepřemýšleli, nemohli jste si je nastavit vůbec nijak. Teď to můžete udělat. To, co jste už zažili, situace, které se staly v minulosti a ve kterých jste se cítili nepříjemně, jsou skvělým prvním vodítkem. Často si je pamatujeme velice živě dlouhé roky, což jen ukazuje, jak moc nás zasáhly.

Hranice lze také samozřejmě s kýmkoliv kdykoliv změnit. Je jich nové nastavení vás teď nejspíše čeká. Je to naprosto logické, ale lidé to často nechápou nebo chápat nechtějí. Když jste se jednou s někým vyspali, neznamená to přeci, že s ním teď musíte spát, kdykoliv si řekne. To, že jste se s nějakým známým několik let vítali polibkem, neznamená, že to tak musí být i nadále. Pokud se se svými kamarády vítáte polibkem na tvář a dneska s nimi přijde někdo další, neznamená to, že ho musíte políbit taky.

Braňte si hranice

Když si začnete své hranice nastavovat, čeká vás pravděpodobně několik nepříjemných chvilek. Až se totiž s takovým známým uvidíte, on se k vám nakloní a vy mu řeknete: „Já ti pusu dávat nechci. Dneska ani příště,“ nejspíš si to vezme osobně. Může na vás tlačit: „Ale proč? Vždycky jsme se tak zdravili, v čem je problém?“ nebo používat jiné manipulativní techniky, aby dosáhl svého. To by pro vás ale měl být jen pomyslný vykřičník v tom smyslu, že takový člověk nehodlá respektovat vaše hranice – o důvod víc si je ve vztahu k němu velmi pečlivě hlídat. A pokud je nebude respektovat opakovaně, je na zvážení, jestli takového člověka ve svém okolí vůbec chcete.

Někdy nemáte na výběr. Může jít třeba o kolegu nebo člena rodiny. V takovém případě nezbývá než si trvat na svém. Později se budeme věnovat pravidlům komunikace, která v takovém případě přicházejí na řadu. Pro teď stačí vědět, že si musíte stát za svým a opakovat to, co říkáte. Nemusíte nikomu nic vysvětlovat. Samotný fakt, že je vám to nepříjemné, úplně stačí. Nevysvětlujte, neproste: „Řekla jsem, že ne.“ A pokud to nepomůže, můžete použít třeba: „Stop!“ nebo „Dost!“ Dál se není o čem bavit. Dialog skončil.

Připravte se však na to, co bude následovat. Jelikož nejde o neznámého, cizího agresora, nemusíte se nejspíše bát fyzického útoku. Ten, kdo překračuje vaše hranice, vás v tomto případě téměř jistě poslechne. Jen těžko vás váš známý chytne za hlavu a polibek „na přivítanou“ vám vnutí silou. Musíte se ale připravit na jinou dohru.

Představte si situaci z pracovního prostředí. Sedíte u počítače a snažíte se pracovat v novém softwaru, na který firma přešla. Ale nejde vám to. Jediný, kdo mu perfektně rozumí, je Miloš. Tak zavoláte Miloše, že potřebujete pomoc. On přijde, nakloní se k vám, ruku vám dá okolo ramen a začne vám na monitoru vysvětlovat, co máte udělat.

Teď celou situaci zastavme a řekněme si, že Milošova ruka na rameni je vám velmi nepříjemná. Co teď? Většina žen v podobné situaci mírně ztuhne, ale nechá to být – protože potřebuje pomoc, protože je „blbé“ takhle v kanceláři něco říct, protože chce být „milá“ a „slušná“. Protože ruka na rameni je přeci „normální“.

Vy už ale víte, že je na místě se ohradit. Podíváte se na Miloše a řeknete mu: „Miloši, takhle na mě nesahej. Není mi to příjemné.“ Co bude následovat? V ideálním světě by Miloš dal ruku pryč a řekl by: „Promiň, neuvědomil jsem si, že by ti to mohlo vadit. Nezlob se.“ Pak by pokračoval ve vysvětlování, jak si poradit v novém programu.

V reálném světě to tak ale nebude. V něm dá Miloš ruku pryč a začne prskat: „Co děláš? Seš nějaká netykavka, nebo co?“ A u toho to nezůstane. Miloš dojde do kuchyňky a začne vás s kolegy pomlouvat: „Viděls to? Má asi krámy, ne?“

To pořád není to nejhorší. Na vaši stranu se totiž nepostaví ani kolegyně. Řeknou vám něco jako: „Co blbneš, Miloš takhle sahá na každou.“ Další kolegyně na něj rovnou zavolá: „Miloši, mně to nevadí, jestli chceš, tak si pojď sáhnout na mě!“

V daný okamžik nejspíš před některými budete za „krávu“. Nedá se s tím nic dělat. Můžete se na to pouze připravit a smířit se s tím. Na druhou stranu si zajistíte, že už na vás Miloš sa hat nebude. Je proto důležité si dopředu rozmyslet, jestli je pro vás přednější příjemný dojem, nebo svoboda pustit si do svého osobního prostoru jenom toho, komu to dovolíte.

Slovní obtěžování

Slovní narážky

Rozpoznat situaci, kdy na nás někdo sahá, je ve výsledku docela jednoduché. To ovšem neznamená, že ohradit se je v takové situaci snadné; z mnoha důvodů, které jsme si popsali v minulé kapitole, není. Samotné rozpoznání takové situace je však jednoduché v tom, že ruka na vašem rameni (nebo zadku) buď je, nebo není.

Mnohem složitější situace nastává se slovními narážkami. Spousta z nich se pohybuje v jakési šedé zóně, kdy je v daný moment docela složité rozklíčovat, jestli jde o překračování hranic a jak to ten člověk vlastně myslel. Ze strany toho, kdo podobné narážky pronáší, je to úmysl. Takzvaná strategie nízké sázky.

Ví, že kdyby šel rovnou „na věc“ a dejme tomu se rozhodl no vou kolegyni plácnout přes zadek – a dotyčnou špatně odhadl a narazil tak na někoho, kdo je ochotný dělat scény a bránit se – jen těžko se mu bude podobné jednání vysvětlovat. Když ně kdo udělá sexistickou narážku, vždy může ze situace vycouvat s tím, že to „byl jen vtip“ a vy jste ho nepochopila nebo nemáte smysl pro humor. Nebo sem taháte americké manýry a politickou korektnost…

Znovu platí, že pokud se ohradíte, okolí se nejspíš přikloní na jeho stranu. Protože tady se takové vtipy vždycky říkaly, protože on je vykládá všem, protože takhle je tady nastavená nor ma, bla bla bla. V takové situaci je docela snadné samu sebe přesvědčit, že problém je skutečně ve vás, že vy jste ta divná nebo přecitlivělá.

Ale tak to není! Pokud se vám něco nelíbí, dotýká se vás to, je zcela na místě se proti takovému jednání ohradit a nenechat si to líbit. Žádný „vtip“ nebo narážka vám sice neublíží fyzicky, ale pokud si něco takového necháte líbit dlouhodobě, bude to mít zásadní vliv na vaši psychiku. Budete se cítit špatně, méně si věřit. A čím déle budete mlčet, tím horší to bude.

Blbé vtipy

Nevtipné vtipy o blondýnkách nebo ženských za volantem, ženských, co moc mluví, ženských, co jsou příliš emocionální na to, aby zvládaly náročnou práci (a všechny další mýty a stereoty py o tom, co všechno ženy nedovedou), jsou často způsobem, jakým muži udržují svou nadvládu. „Hahaha, kdo to kdy slyšel, ženská a ředitelka. Jak by to dopadlo – na poradách by se drbalo, hahaha.“

Jenomže když pak bude vypsaný konkurz na místo ředitele (a často se to skutečně odrazí už v jazyku – hledá se „ředitel“, nikoliv „ředitelka“), kolik žen se asi v podobné atmosféře přihlá sí? Když dopředu vědí, jakým budou čelit řečem a že je jejich mužští kolegové budou shazovat – nikoliv skrz pracovní výsled ky, ale skrz to, že jsou ženy?

Tohle je způsob, jakým se stereotypy stávají realitou. Pokud budeme pořád opakovat – byť s „nadsázkou“ a „z legace“ – že ženy jsou hloupější, náladovější, emocionálnější a méně schop né, nakonec takové doopravdy budou. Jednak proto, že okolí s nimi tak začne jednat, a také proto, že když se něco pořád a pořád opakuje, tak si to významná část lidí zvnitřní natolik, že tomu začne věřit: Když to říkají všichni, tak to musí být alespoň trochu pravda. Nakonec si to o sobě jako žena začnete opravdu myslet. A chovat se podle toho. Dokonalé sebenaplňující proroctví…

Přitom to byl jen vtip, že? Jenomže tyhle nelegrační „vtipy“, kterým se nikdo nesměje, pomáhají rámovat naši realitu. Když žena uspěje v konkurzu a ocitne se na vedoucí pozici, bez ohledu na její vzdělání, praxi a schopnosti na ní vždycky ulpí podezření, že se tam dostala „přes postel“. Když nabourá, je to proto, že ženský neumí řídit (přitom ze statistik víme, že muži v přepočtu na ujeté kilometry bourají mnohem častěji než ženy).

„Vtipy“ vedou k tomu, že většina populace (tedy včetně žen samotných) věří, že ženy mají „od přírody“ menší talent na technické obory, menší schopnost vést kolektivy a obecně prostě menší schopnost uspět, „zato“ jsou lepší v péči, uklízení a vaření (tedy pokud nejde o špičkové vaření na pozici šéfkuchaře, protože tam zase patří muži) – „shodou okolností“ v oborech, které jsou výrazně méně ohodnocené a méně prestižní. To znamená, že ženy mají méně možností, užší pole působnosti a menší míru svobody.

Všechno to přitom začalo „vtipem“. Pokud to tak nemá zůstat, musí u něj začít i vaše obrana.

Jak se ohradit

Ohradit se proti narážkám může být docela stresující záležitost. První, co potřebujete vědět, je, že svůj hlas musíte použít jako zbraň. Je dobré posadit jej hlouběji než obvykle. Ve vypjatých situacích máme kvůli vyschlému krku tendenci mluvit vysokým až pisklavým hlasem. To může působit směšně. Když úmyslně posadíme svůj hlas hlouběji, vyhneme se tomu.

Pokud jde o hlasitost, mluvte o malý stupínek „níže“ než ten druhý. Pokud bychom si hlasitost své řeči promítli na stupnici od jedné do deseti, tak pronese-li někdo narážku na stupni sedm, my mu odpovíme na stupni šest. Jednoduše proto, že pokud bychom se snažili toho druhého překřičet, zvedne hlas i on, a nakonec skončíme oba na desítce, kdy na sebe budeme řvát.

Problém takové situace je, že pokud to tak bude – a na dru hé straně bude muž – za „hysterku“ budete vy jako žena. Obecný pohled je takový, že když křičí muž, je rozhodný ; když žena, je afektovaná. Je to hloupý stereotyp, ale zakořeněný velmi hluboko. Ale i v případě, že se tomuto stereotypu roz hodnete postavit, je tu ještě jeden důvod, proč nekřičet: řvaní a hádka nejsou vaším cílem. Naopak; ten, kdo narážku prone sl, by v takovém případě ze situace vyšel jako vítěz, protože se mu povedlo vás zasáhnout a rozhodit (samozřejmě jsou situace, kdy je na místě „praštit do stolu“ a zakřičet, protože byste se jinak třeba ani nedostali ke slovu. Ale mezi ty nepatří hloupý vtip).

K hlasu patří i mimika a postoj neboli řeč těla. Je jasné, že pokud se ohradíte a řeknete to sice správným hlasem, ale tak, že se budete se svěšenými rameny dívat do země, jen těžko vám to bude ten druhý věřit. Podívejte se na něj přísně, ramena dejte dolů a dozadu, zvědněte hlavu a mluvte.

Co ale říct? Existuje celá škála možností. Můžete využít ironii, humor, můžete se člověka doptávat, jak to myslel, přejít do tvrdého protiútoku atd. Na způsoby slovní obrany existují celé knihy a máme na ni celý samostatný on-line kurz; my se tady v knize podíváme na úplně základní metodu. Připravte si předem univerzální větu, kterou můžete použít v podstatě vždy. Například: „Takhle přede mnou n e m l u v / t e , to se mi nelíbí.“

Připravit si danou frázi předem je velmi důležité, protože v situaci samotné budete velmi pravděpodobně ve stresu a je docela vysoká šance, že v ní nic nevymyslíte. Časem, až se na učíte se za sebe postavit, bude vám to myslet lépe a budete schopni reagovat v reálném čase. Jakmile si na situaci, kdy s někým jdete do konfliktu, zvyknete, bude to snadnější a jednou třeba budete umět reagovat v dané vteřině.

Ze začátku se ale vyplatí mít svou frázi předem připravenou a nacvičenou. Pak v situaci samotné nemusíte přemýšlet, co říct, a volnou mozkovou kapacitu můžete použít na to, abyste se zmobilizovali a svou větu vyslovili.

K používání hlasu patří i využívání ticha. Pokud se ohradíte, nic nedodávejte. Často se stane, že vaše ohrazení zafunguje – druhého člověka to zarazí, mlčí, zpracovává, co jste mu právě řekli – jenomže vy jste z ticha nervózní, a tak začnete mluvit.

Začnete své sdělení změkčovat, vysvětlovat („Já to nemyslím zle…“ apod.) a jeho efekt je ten tam.

Když se ohradíte, mlčte. Nic nedodávejte. Situace pro vás skončila. Ba dokonce – mlčte, i když druhá strana pokračuje. Může být defenzivní, agresivní, snažit se vás přesvědčit o tom, že je to „jen vtip“ atd. Je jedno, co řekne. Pro vás je konec. Můžete to případně i vyslovit: „Tahle debata skončila.“ A jít dál.

Připadá vám to složité a neproveditelné, protože vždy, když se vám něco podobného stane, nejste vůbec ničeho schopní? Trénujte. Ohradit se a postavit se sami za sebe je dovednost. A dovednost se dá naučit. Věřte, že lidé, které obdivujeme jako skvělé ř e č n í k y / ř e č n i c e , moderátory/moderátorky atd., trénují hodně. Když takové lidi vidíme v akci, máme tendenci si říkat, že mají přirozený talent. Ve skutečnosti je za tím ale spousta dřiny a vystoupení, které vidíme, je jejím výsledkem.

Trénovat můžete sami doma. Postavte se před zrcadlo. Představte si situaci, která vás doteď štve, a sehrajte si ji znovu. Tentokrát proneste svou větu. Pak ji opakujte do zrcadla tak dlouho, dokud to sami sobě neuvěříte. Dokud nebudete stát, tvářit se a mluvit tak, že sami sebe přesvědčíte, že to myslíte vážně.

Pokud sami sebe neuvidíte, jen těžko můžete vědět, jak vypadáte a působíte. Zrcadlo je skvělý pomocník. Jediný problém je, že člověk se cítí jako pitomec. Věřte ale, že ti, kdo jsou skutečně dobří, to tak dělají. Dělejte to taky tak. Nic to nestojí a není to ani extra časově náročné.

Až si budete doma docela jistí, zkuste to i venku. Zvolte také strategii nízké sázky. Až vám dají v restauraci studené nebo přesolené jídlo, zavolejte obsluhu a vraťte ho. Když vám v ob chodě vrátí natrženou nebo zmuchlanou bankovku, požádejte o jinou atd. Vyzkoušejte si ohradit se v situacích, kdy vlastně o nic nejde. Uvidíte, že to umíte, a získáte sebevědomí pro situace, kdy už o něco půjde.

Teď už zbývá to udělat. Možná se to nepovede napoprvé.

Ale každý krok dopředu je úspěch!

Obtěžování na ulici

Catcalling

Speciální kategorií slovního obtěžování je tzv. catcalling neboli pokřikování na ulici. Téměř každá žena ho zná. Jakmile začne na jaře vylézat sluníčko a my začneme odkládat zimní oblečení, vypukne to. Úlisné nebo rovnou vulgární pokřikování, sprosté posunky, pískání, troubení aut a další „lahůdky“.

Většina z vás se s něčím podobným nejspíš setkala. Ale jen málokdo ví, co v takové situaci dělat. Tak obvykle mlčí a ignoruje to. Jenomže každý, kdo se v podobné situaci ocitnul, asi ví, že takové pokřikování nejsou jen slova, která odezní a zmizí. Přijdete domů a pořád je na sobě cítíte. Jsou jako lepidlo. Trápí vás i druhý den a některé obzvláště „povedené“ narážky vás možná štvou dodnes.

Catcalling je v konečném důsledku nástroj, který pomalu a pozvolna mění vaše chování, omezuje vás, bere vám svobodu pohybovat se ve veřejném prostoru, který patří všem. Berete ráno u skříně při rozhodování o tom, co si vzít na sebe, v úvahu, kdy a kde se budete pohybovat? Stalo se vám, že jste si raději nevzala krátkou sukni nebo šaty, protože jste věděla, že se budete vracet večer, a chtěla jste se vyhnout tomu, aby na vás muži pokřikovali?

Když se tomuto přizpůsobíte, vezmete tím sami sobě kousek svobody. Svobody obléci si to, co je vám příjemné, v čem se cítíte dobře. Namísto toho se oblékáte podle toho, o čem si myslíte, že to bude/nebude vyvolávat pokřik a narážky. A to je špatně. Kousek po kousku tak přicházíte o svou svobodu, důstojnost, sebevědomí. Je na čase říct: „Dost. Žijeme v jednadvacátém století a budeme se oblékat tak, jak chceme!“

Pojďme se proto bavit o tom, jak na catcalling reagovat. Hned na začátku je potřeba říct, proč to vůbec dělat. Pokud se ozvete a nenecháte si to líbit, neděláte to kvůli dotyčnému. Vaše reakce dotyčného nejspíš nezmění; jen stěží se stane, že mu dojde, že se chová nevhodně a už toho napořád nechá.

Děláte to hlavně kvůli sobě. Když si podobné hnusárny nenecháte líbit, zásadním způsobem se změní váš pocit a smýšlení o sobě samých. Až přijdete domů, budete se cítit dobře a nebudete mít potřebu pořád se vracet k tomu, co vám nějaký prasák řekl. Budete sebevědomější a díky tomu se budete cítit výrazně lépe.

Svým způsobem tím přeci jen společnost trochu měníte. Když se ohradíte, ostatní ženy uvidí, že je to vůbec možné. Může je to povzbudit k tomu, aby se příště ohradily i ony samy. Stejně tak to může povzbudit tu mlčící většinu mužů, která na nikoho nepokřikuje, aby se proti podobným věcem ozvali – když uvidí, že se nějaká žena ohradila, je bariéra proti tomu veřejně vystoupit mnohem menší. Odpadá racionalizace typu „když nic neříká, tak jí to asi nevadí, tak do toho raději nebudu vstupovat“.

U catcallingu je největším problémem nedostatek času. Než si vůbec uvědomíte, co se děje, než si to v sobě zpracujete a vymyslíte, co říct, je situace většinou už dávno pryč. I v tom to případě je proto potřeba mít po ruce univerzální záchrannou větu. Třeba: „Co si to dovolujete?“ nebo „Takhle si pokřikujte na svoji mámu!“ Nebo třeba jen „Neotravujte“.

Ve většině případů to bude stačit. Může se ale stát, že dotyčný bude reagovat. Pamatujte si jedno: vy nestojíte o dialog. Není vůbec o čem mluvit. Neskočte na návnadu, a pokud dotyčný zareaguje, nic nevysvětlujte ani nezměkčujte. Opakujte svou větu pořád dokola: „Nechte mě být!“

Spousta žen se bojí, že pokud se ohradí, může být dotyčný agresivní. Že ho vyprovokují a on začne nadávat, urážet je, nebo je dokonce fyzicky napadne. Nadávky a urážky jsou skutečně pravděpodobnou variantou (fyzický útok nikoliv, ale o něm až za chvíli) a je dobré se na ně připravit.

Pokud se ohradíte, přebíráte situaci. Dotyčný najednou narazil. Potřebuje však ze situace vyjít „se ctí“, jako vítěz. Stáhne se, ale bude nadávat, aby svou prohru skryl. Pokud vás v takové situaci začne urážet, ale nejde směrem k vám, nechte ho být. Nereagujte. Z jeho strany je to vlastně jen takové fňukání, že jste ho dostali. Nechte ho brečet. Jen ho po očku sledujte, zda jde skutečně pryč a nemíří k vám.

Pravděpodobnost, že když se ohradíte proti pokřikování, tak vás dotyčný fyzicky napadne, je velice nízká – ale ne vyloučená. Pokud k tomu nicméně dojde, je téměř jisté, že dotyčný měl záměr vás napadnout už před tím a catcalling v tomto konkrétním případě nebyl „jen“ pokřikováním, ale první fází útoku. K napadení by velmi pravděpodobně došlo tak jako tak, i v případě, že byste ho ignorovala.

Pokud se člověk, proti kterému se ohradíte, vydá směrem k vám, je to silný signál, že k útoku dojít může. Pokud kvůli vám dokonce změní směr, je to signál ještě silnější. V takovém pří padě musíte reagovat. Jak na to se dozvíte v příslušné kapitole o fyzické obraně (str. 162).

Existuje jedna výjimka – situace, kdy doporučujeme raději nereagovat, protože byste skutečně mohla vyprovokovat agre si – a to v případě, že jde o větší skupinu opilých nebo jinak „rozjařených“ mužů. Pokud dojde v takovém případě k pokřikování nebo padnou jiné narážky, je jejich důvodem to, že si chlapi v tlupě navzájem potvrzují svůj sociální status. Řečeno přírodovědeckou terminologií ukazují ostatním opičákům, že k nim patří, že jsou jako oni – heterosexuální, a ne žádní „buzíci“. Pokud se v takovém případě proti narážce ohradíte, ohrozíte status toho, kdo ji pronesl, a ten se může stát agresivním, aby ho získal zpátky.

Na druhou stranu zde asi nemusíme zdůrazňovat, že větší skupině (opilých) mužů je lepší se vyhnout v každém případě (samozřejmě, ne vždy to jde). Z podobného setkání nekouká nic dobrého. Takové skupiny mají naštěstí jednu skvělou vlastnost: jsou hlučné, a tak o nich víme s dostatečným předstihem. Vyhnout se jim je proto snadné.

Onanisté

O něco větším kalibrem obtěžování ve veřejném prostoru jsou onanisté; muži, kteří masturbují na veřejných místech. Na roz díl od kreslených vtipů se s nimi můžete setkat nejen v parku (a rozhodně nenosí kabát, který by na vás roztáhli), ale typicky v dopravních prostředcích, jako je tramvaj nebo vlak, ale také na ulici, zastávce… Všude tam, kde na veřejném místě proudí davy lidí a nikdo se tam nezdrží příliš dlouho.

Je zarážející, jak moc je tento fenomén rozšířen. Jen těžko najdete ženu, která by onanistu nikdy neviděla. A ještě více zarážející je, že onanisté si pro své exhibice velmi často vybírají děti. Není výjimkou, že nám na kurzech ženy říkají, že se s onanistou poprvé setkaly třeba v sedmi, osmi letech.

Otřást to přirozeně dovede i dospělou ženou. Celá scéna je surreálná, neskutečná, odporná. Jedete vlakem, koukáte z okénka a najednou před vámi masturbuje cizí muž. Opravdu se to děje? Proč nikdo nic nedělá? Copak to ostatní nevidí?

Přesně s tím onanista počítá. Spoléhá na to, že budete vystrašení, vyděšení a raději to vydržíte, než abyste na sebe upozornili a ztrapnili se před ostatními. Je to paradox, že? Je to přeci on , kdo dělá něco nepřístojného, za co by se měl stydět, ba dokonce nezákonného. A zatím jste to vy, kdo tu sedí, cítí se trapně a přemýšlí, co dělat.

Proto pro vás máme postup, jak se v takové situaci zachovat. Pokud se rozhodnete reagovat hned, hlasitě pojmenujte situaci. Řekněte něco jako: „Vy tady vytahujete penis?“ Dáte tím ostatním vědět, co se děje. Lidé si toho nemuseli všimnout, nebo viděli „něco divného“, a raději se dívají jinam. Nebo se si tuaci rozhodli ignorovat. Když ji pojmenujete nahlas, už ignorovat nepůjde – a hlavně tím hned na začátku „rozdáte karty“. Dáte jasně vědět, kdo je kdo a co se tu děje. Hned poté dejte onanistovi jasný příkaz: „Nechte toho a jděte pryč!“ Šance, že dotyčný zmizí jako pára nad hrncem, je takřka stoprocentní.