Obsah

ÚVOD

1. Sebeobjevování

JAK MŮŽETE BÝT SAMI SEBOU

2. Zkoumání vazeb

BUDOVÁNÍ SMYSLUPLNÝCH VZTAHŮ

3. Samomluva

JAK BÝT K SOBĚ LASKAVĚJŠÍ

4. Rozpoznání spouštěčů

JAK MŮŽEME ROZUMĚT SVÝM REAKCÍM

5. Regulace

JAK SE MŮŽETE ZKLIDNIT

6. Vymezení hranic

JAK BYSTE O SEBE MĚLI PEČOVAT

7. Reparenting

JAK SE MŮŽETE UZDRAVIT

8. Nejde jen o vás

JAK BÝT DOBRÝM PŘÍTELEM

DOSLOV

PODĚKOVÁNÍ

PĚTIMINUTOVÁ
TERAPIE

PĚTIMINUTOVÁ
TERAPIE

Sarah

Crosbyová

Copyright © Sarah Crosby

Translation © Tomáš Piňos, 2022

ISBN 978-80-242-8659-4

Louise, Ger a Claire –
a všem, co nás učí, jak se cítit v bezpečí.

ÚVOD

Vítám vás.

Jste to vy!

Jsem velmi ráda, že jste tady.

Vítejte při čtení knihy Pětiminutová terapie. Možná chcete zjistit, kdo jste, a hledáte průvodce, který by vám umožnil to více zkoumat. Zkoumání vlastního já je základním předpokladem dosahování a udržování štěstí, sebejistoty a klidu. Chcete-li se tomu tedy věnovat, jste na správném místě. Je zajímavé o tom přemýšlet, že ano? Kdo jsem? Co vlastně znamená ta děsná fráze „Buď sám sebou“? Co znamená být „autentický“?

Předtím než se dostaneme k tomu, v čem metoda Pětiminutové terapie spočívá, se s vámi podělím o jednu z nejranějších vzpomínek na to, jak mi v sedmi letech bylo řečeno, kým jsem. Možná si něco takového vybavíte i vy.

Když skončil školní rok a rodiče čelili hrozící realitě celých dvou měsíců nepřetržitých epizod Sabriny – mladé čarodějnice, mnozí z nás se vrátili do školy, aby spolu s žáky z dalších místních škol absolvovali „letní tábor“.

Uprostřed deštivého irského léta jsme se tedy sešli v učebně paní Monaghanové. Seděla jsem vedle svojí kamarádky Claire a čekala, až začne zábava.

„Představte se nám!“ zakřičel poněkud výstřední koordinátor, stojící v přední části místnosti.

Chvíli jsme všichni mlčeli a pak se rozezněla kakofonie hlasů.

„Já jsem Paddy!“

„Je mi šest let.“

„Moje telefonní číslo je –“

Byl to nápor na smysly.

„Jsem Sarah!“ zaznělo, když veškerý hluk utichl. Skrčila jsem se s vědomím, že jsem se identifikovala.

„Dobrá, roztřídíme vás podle jmen!“ zahalekal koordinátor a vydoloval ze zásuvky paní Monaghanové dlouhou roli jmenovek.

Následujících patnáct minut nás obcházeli koordinátoři, ptali se, jak se jmenujeme, zapisovali jména na štítky a lepili nám je na trička.

„Tady máš, Sarah. To jsi ty.“

Podívala jsem se na štítek s křiklavými klikyháky. To, že to musím během dne nosit, není tak hrozné, napadlo mě.

„Dobrá. Teď se rozdělte do skupin se stejným jménem!“

Vzhlédla jsem a spatřila zděšení v obličejích všech dětí. Zbláznil se?! „Znám tady některé děti, ostatní jsou ale z jiné školy! Ty neznám! Jsou v podstatě cizí,“ říkala jsem si.

Několik dalších minut nás promíchávali a naše původní dvojice se rozdělily. Stála jsem tam se třemi dalšími dívkami jménem Sarah, které se tvářily stejně zasmušile jako já – jedna z nich neměla ve jménu „h“, neměla jsem ale chuť debatovat o sémantice.

Rozhlédla jsem se. Převažovaly tam dívky jménem Aifoe a Aisling (v Irsku to tehdy byla zjevně populární dívčí jména). Moje kamarádka se stala členkou významného klanu. Hleděla jsem soucitně na děti s ojedinělým jménem, dokud nezařadili Delilah, Anastasiu a Tobina do skupiny „různých“.

Začala jsem panikařit. Měla jsem strávit zbytek týdne se třemi dívkami, které jsem neznala, kvůli rozčlenění, které jsem nemohla ovlivnit.

Nelíbilo se mi to, takže jsem sebrala odvahu k tomu, abych se vzepřela systému, rozloučila jsem se s dívkami jménem Sarah, odloupla jsem svoji jmenovku a co nejkradměji se odplížila k dívkám jménem Claire, které byly přívětivé a s nimiž jsem seděla po zbytek dne.

Jako dítě jsem se děsila autorit, měla jsem ale pocit, že nemohu bezstarostně strávit týden s ostatními dětmi, sjednocenými nahodilým způsobem, do kterého jsme nemohli mluvit.

I když jsem se s kuráží (a břichem plným úzkosti) proti tomuto třídění „vzbouřila“, mnohokrát v životě jsem přijala podstatně neužitečnější nálepky, které jsem si buď vnutila sama, nebo které mi dali ostatní. Výše popsaná situace byla sice poměrně neškodná, jde mi ale o něco zásadnějšího. Míváme sklon akceptovat a vstřebávat to, kým podle ostatních jsme, což znamená, že podobné zkušenosti mohou od útlého věku určovat, jak vnímáme svoje já.

V dospělosti jsem díky osobním zkušenostem i práci psychoterapeutky dospěla k tomu, že objevování našeho pravého já závisí do značné míry na tom, zda se zbavíme nálepek, které jsme postupně akceptovali, a zkoumáme, co se za hranicemi těchto nálepek skrývá.

Vyložme karty na stůl. Pětiminutová terapie znamená mnoho věcí, chci ale hned na začátku zdůraznit, že to není nová terapeutická metoda, která by během pěti minut zázračně vyřešila všechny vaše problémy. Není ani náhradou za terapii nebo za pomoc v rámci duševního zdraví. Pětiminutová terapie, to není plnění planých slibů a rychlé řešení. Ani za vás neodvede práci potřebnou k tomu, abyste byli šťastnější, spokojenější a sebejistější. Omlouvám se za toto upozornění, říkala jsem si však, že je nejlepší začít otevřeně a upřímně!

To, co vám tato kniha opravdu přinese, je významnější. Je to cesta sebeobjevování. Odstraňování již zmíněných nálepek. Je to možnost, abyste zkoumali své já, a možnost terapeutického vhledu do vlastního života, aniž by vás rušily sociální sítě.

Tato kniha obsahuje mnoho přístupných informací a knihu můžete buď jen prolistovat, nebo ji přečíst od začátku do konce. S trochou štěstí zjistíte, že myšlenky na stránkách této knihy jsou pro vás zdrojem porozumění, útěchy, klidu a pomoci.

„Pětiminutová cvičení“, která v knize najdete, jsou jednoduchá, ale účinná. Můžete je absolvovat v kterékoli volné chvíli. A na konci každé kapitoly naleznete oddíl „Mentální poznámky“, který vás podnítí k tomu, abyste v závěru každého dne pět minut přemýšleli o hlavních tématech dané kapitoly.

Zatímco já na těchto stránkách nabízím svoje odborné znalosti z práce psychoterapeutky, vy přinášíte znalost toho, kým jste, a znalost světa, ve kterém žijete. Tato kniha tedy není návod, „jak můžete být sami sebou, aby to odpovídalo mojí představě“. Je to pozvánka na cestu poznávání vlastní osobnosti.

Měli byste se na ni vydat, jestliže:

* Jste zvídaví a chcete se o něco lépe poznat.

* Cítíte se poněkud (nebo hodně) ztracení a chcete si ujasnit svoje směřování.

* Cítíte se poněkud mizerně a chtěli byste se cítit lépe.

* Nejste si zcela jistí, co chcete, zatímco všichni ostatní překypují jistotou.

* Chcete být šťastnější, sebejistější a klidnější.

* Chcete zkoumat, jak se vzdalujeme od svého já a jak se můžeme vrátit ke svojí pravé podstatě.

Probádáme mnoho různých aspektů toho, kým jsme a jak fungujeme, v naději, že odhalíme části svého já, které bychom měli přijmout, a jiné části, které už neodpovídají osobnosti, jíž jsme se postupně stali.

V této knize najdete mnoho módních výrazů, jakými jsou spojení, hranice, péče o sebe a soucit. Pokud se vám z nich zvedá žaludek, doporučuji, abyste při čtení pili silný čaj.

S mnoha termíny týkajícími se duševního zdraví jsme na internetu dosáhli určitého bodu nasycení. I já občas potlačuji grimasu, když se setkám s nadužívanými výrazy, například se slovem „hranice“ (celá 6. kapitola je mimochodem o „hranicích“). Musela jsem se s touto averzí vypořádat – hrozilo totiž, že bych kvůli nadužívání některých výrazů musela vyškrtnout některá zásadní sdělení. Existuje důvod, proč je používáme čím dál víc: konverzace, které tato sdělení umožňují, jsou totiž nezbytné. Doporučuji vám tedy, abyste se vystříhali výhrad k takovému „žargonu“.

Doufám, že na následujících stránkách najdete snadno stravitelné poznatky o ne vždycky snadno stravitelných tématech – úvahy, praktický návod, ověřovací otázky, mentální poznámky a další nástroje, jejichž pomocí můžete důkladněji prozkoumat, kým jste a jak fungujete.

Ať už máte dobrou představu o tom, kým jste, nebo se domníváte, že jste v životě poněkud ztracení, můžete pomocí této knihy přemítat o určitých aspektech svojí existence a více jim porozumět. Doufám také, že odhalíte a narušíte staré vzorce a vytvoříte nové způsoby bytí.

Dosažení nebo obnovení vědomí vlastního já zahrnuje mnoho voleb, které každý z nás koná. Vědomí vlastního já nám nemůže nikdo poskytnout. I když vám tedy tato kniha nabídne poznatky, úvahy a doporučení, jež mohou společně změnit váš život, ze svých zkušeností vím, že pouhé čtení o těchto věcech zřídka stačí k dosažení trvalé změny. Poznatky sice rozvíjejí povědomí, skutečná změna ovšem vyžaduje práci, aktivitu, riskování, soucit, zranitelnost a trpělivost.

Až tedy budete tuto knihu číst, pomůže vám, když věnujete maximální pozornost úvahám, cvičením a mentálním poznámkám. Doporučuji vám, abyste si během čtení jednotlivých kapitol psali deník. A i když na to občas nebudete mít chuť, přijměte to jako přirozenou součást tohoto procesu.

Každá kapitola se bude zabývat určitým aspektem toho, jaký vztah máte se svým já:

1. Sebeobjevování – jak můžete být sami sebou.

2. Zkoumání spojení – jak vytvářet smysluplné vztahy.

3. Samomluva – jak můžete být k sobě laskavější.

4. Odhalování spouštěčů – jak můžete porozumět svým reakcím.

5. Samoregulace – jak se zklidnit.

6. Vymezení hranic – jak můžete o sebe pečovat.

7. Reparenting – jak se uzdravit.

8. Překonání vlastního já – jak být dobrými přáteli.

Než se na svoji vnitřní cestu vydáte, mohli byste si položit tyto dvě zásadní otázky:

* Jaký mám ze sebe pocit?

* Jaký pocit bych ze sebe chtěl mít?

Nespěchejte. Když si na tyto otázky odpovíte, uvědomíte si, čím by vám tato kniha měla prospět.

Proč je tato cesta sebeobjevování potřebná?

Zde je několik důvodů, proč stojí za to vydat se na cestu sebeobjevování, kterou tato kniha nabízí:

* Téměř každý z nás může rozvíjet klidnější, uvědomělejší vztah se sebou.

* Chcete-li sami sebe milovat, může to být obtížné. Bylo by pošetilé slibovat, že vám tato kniha zajistí, abyste měli se sebou nepřetržitý milostný románek. Tak jako kterýkoli vztah i váš vztah, jaký se sebou máte, se neustále mění. Všichni, absolutně všichni míváme špatné dny, během kterých se cítíme jako podvodníci, projíždíme sociální sítě a uvědomujeme si nedokonalost svého těla nebo se nám prostě nechce čelit světu. Sebeobjevování zahrnuje koncept neutrality. Nejsme v hlubinách sebezkoumání a neusilujeme neustále o dokonalost. V neutralitě tkví přijetí. A i když to zpočátku nemusí působit jako něco, po čem byste měli toužit, doufám, že po absolvování cvičení v této knize si uvědomíte, že už na sebe nejste tak tvrdí, odpoutáváte se od onoho přehnaně kritického vnitřního tyrana (více o tomto tématu si přečtete ve 3. kapitole) a přestáváte usilovat o něco méně hodnotného, než co obnáší totální sebeláska.

* Pokud se tomu, abyste rozvíjeli vztah se sebou, záměrně vyhýbáte, je možné, že opakujete určité vzorce, které jste si podvědomě vštípili nebo které jste zdědili. V určité fázi vašeho života mohly být tyto vzorce nezbytné nebo prospěšné, ale kvůli tomu, že je nadužíváte, vás mohou postupem času začít brzdit, místo toho, aby vám pomáhaly.

* Váš vztah, jaký máte sami se sebou, často odráží to, jak fungujete ve vztazích s ostatními. Budete-li mít dobrý pocit z toho, kým jste, obohatí to všechny vaše vztahy. A tak budete-li vědomí svého já rozvíjet, vězte, že jde o nesobecký akt.

* Budete-li zkoumat svá přesvědčení, začnete si více uvědomovat okamžiky, během kterých vás ovládají ta přesvědčení, která vás omezují.

* Zkoumáte-li vztah, jaký se sebou máte, nezastaví to vaše pocity. Budete si ale moci stanovit, jak byste na ně chtěli reagovat, a vyhnete se reflexivním reakcím, pramenícím z úzkosti a zloby.

* Jestliže vztah, jaký se sebou máte, budete uvědoměle rozvíjet, přinese vám to pocit naplnění, který vám mohou poskytovat ostatní vztahy. Váš pocit vlastní hodnoty začne sílit, díky čemuž budete sebejistější. Když známe svoji hodnotu, víme, že si zasloužíme pravou lásku.

Ať už budete listovat těmito stránkami jednou za čas, nebo je budete pročítat denně, abyste více porozuměli svému já, doufám, že vám poskytnou sílící pocit spojení, bezpečí a posílení.

1. Sebeobjevování

JAK MŮŽETE BÝT SAMI SEBOU

„Sebepoznání je počátkem vší moudrosti.“
– Aristoteles

Frázi „buď sám sebou“ slýcháme často od dobře smýšlejících milovaných osob před událostmi, jakými jsou pracovní pohovory nebo rande. Já jsem nicméně s touto fází zápasila, protože chceme-li být sami sebou, může to být náročným úkolem, nevíte-li jistě, kým vlastně jste.

„Mám být sama sebou?“ Co když se ale člověk nezamlouvá ostatním? Co když mu nechtějí dát práci? Co když s ním nechtějí randit? Mám lepší plán: Zjistím, kým bych podle nich měla být, a poskytnu jim to! Že je to dobrý nápad? Rozhodně jsem tak smýšlela.

Poměrně dlouho mi trvalo, než jsem si uvědomila, že chci-li být „sama sebou“, neznamená to, že bych měla měnit svoji osobnost tak, aby to vyhovovalo člověku, se kterým jsem. Nechápejte to ale špatně – během pracovního pohovoru můžeme tvrdit, že rozumíme například detailům tabulkového procesoru Excel, víme-li, že je to potřebné. Jsme-li však ochotní měnit svoje hlavní hodnoty a způsoby chování podle toho, v jaké společnosti jsme, ohrožujeme tím hlubší vědomí svého já.

Rozhodneme-li se, že chceme být sami sebou, není to něco, co bychom mohli náhle „zapnout“. Nevstaneme jednoho rána a neřekneme si „Hmm…, dnes bych se mohl stát svým dokonalým, autentickým já“, jako by toto naše já viselo v zadní části šatníku a čekalo na správné počasí. Je to spíše dlouhodobý proces, zahrnující mnoho voleb, které konáme každý den. Nemáte-li tedy pocit, že jste si to už ujasnili, netrapte se tím.

Lidé s takovými obavami přicházejí do mojí terapeutické kanceláře každý den. Rozhodně nejste tím, „komu se to nedaří“, zatímco všichni ostatní v tom mají jasno.

CO ZNAMENÁ VLASTNÍ JÁ?

Než se začneme zabývat sebeobjevováním, zamyslíme se nad představou o tom, co „vlastní já“ je. Základy se formují v raných fázích života a jsou utvářeny a ovlivňovány mnoha zkušenostmi:

* Jaké byly rané interakce s lidmi, kteří o nás pečovali.

* Jak byly tyto vztahy láskyplné a uklidňující.

* Jak si sami sebe uvědomovali naši prvotní pečovatelé.

* Jaké bylo očekávání a přání osob v našem okolí.

* Jaké bylo prostředí, ve kterém jsme vyrostli.

* Jaká byla emocionální stabilita domova, ve kterém jsme byli vychováni.

* Jaké vzdělání jsme získali.

* Jaké byly interakce s našimi vrstevníky.

* Jak si společnost cení různých identit, například podnikatele, sportovce, modelky atd.

Díky růstu mainstreamového seberozvoje a neustále rostoucímu zaměření na to, abychom byli nejproduktivnější (tedy „nejúspěšnější“) verzí svého já, vznikl koncept ideálního já – koncept jedinců, kteří si sami sebe uvědomují natolik, že dokážou překonat úzkost, nejsou z ničeho rozrušení, vstávají v pět ráno a meditují a obecně jsou neuvěřitelně moudří.

Představa „dokonalého“, statického já je ale mytická. Je to představa vysněného já, které je neměnné, předvídatelné a důsledné.

Nevím jak vám, ale mně to zní poněkud nudně a roboticky… A je to rozhodně nereálné! A přesto mnozí z nás s představou mytického já zápasí – jako by to bylo něco, po čem bychom měli všichni toužit.

A když to analyzujeme, je pochopitelné, že si to můžeme myslet. Jak koneckonců poznáme, která části naší identity jsou nebo by mohly být naším pravým já? A které části naší identity se zformovaly v reakci na dosavadní životní zkušenosti?

Naše já není jen jednou věcí; sestává z mnoha proměnlivých částí. A ano, může to znamenat, že naše neohrabané, dospívající já nás vystihuje stejně jako naše já dospělé.

Nikdy nezjistíme a nepochopíme o sobě všechno – ačkoli v době, která se zdá být posedlá produktivitou a optimalizací, je snadné podlehnout nutkání snažit se tohoto cíle dosáhnout.

Může být tudíž užitečné občas se zamyslet nad tím, co od sebeobjevování očekáváte. Potřebujete svá očekávání vyladit, aby byla realistická? Nebyli jste koneckonců zformováni tak, abyste se vešli do úhledné škatulky, ať už byste ji vytvořili vy, nebo někdo jiný?

Zpočátku se vám může příčit představa, že některé části vašeho já budou vždycky záhadné. Možná tedy k tomu, abyste se smířili s tím, že neznáte všechny aspekty svojí osobnosti, budete potřebovat určitý čas.

V tomto ohledu je dobré mít na paměti, že máme všichni omezené množství energie. A když se zapřeme a usilujeme o to, aby věci fungovaly určitým způsobem, značnou část této energie spotřebujeme – přitom bychom ji mohli využít lépe, kdybychom zkoumali svět.

Chceme-li objevovat a odhalovat, kým jsme, je důležité, abychom se vzdali představy, že naše já je určitým cílem nebo jednou konkrétní, vševidoucí, vše dělající, neustále pozitivní entitou.

Všichni jsme jen lidé – plní světla i temnoty. Děláme chyby. A nejen to, potřebujeme chybovat.

Sebeobjevování, to je neustálé přibližování k tomu, kým jsme. Je tedy důležité, abyste se objevovali.

„Chceme-li být sami sebou“, může to být obtížné:

* Pokud jsme v dětství nerozvíjeli svoji individualitu a sebeprezentaci.

* Pokud nás někdo opustil.

* Pokud jsme zažívali šikanu, ať už během dospívání. nebo v dospělosti.

* Pokud jsme byli kritizováni za to, že jsme dávali najevo podivné a úžasné stránky svého já, které máme všichni.

* Pokud se nehodíme do škatulky, ve které nás chce společnost mít.

STÁLÁ VOLBA

Učíme-li se být sami sebou, může to být jedna z nejtěžších a nejstatečnějších prací, které kdy vykonáme. Mnozí z nás o tom hodně přemýšlí, zatímco poznávají a vytvářejí různé aspekty svého já a čelí jim. Měli bychom tudíž vnímat stálý proces objevování jako požehnání, nikoli jako kletbu; jako záchranu, nikoli jako utrpení.

Každý den máme mnoho příležitostí buď směřovat ke svému pravému já, nebo se držet zpátky a jít cestou nejmenšího odporu.

Někdy je volba poměrně jasná, například když se rozhodujeme, co budeme poslouchat, co nového budeme sledovat na službě Netflix, co budeme číst nebo jíst. Taková rozhodnutí příliš neohrožují naše vědomí vlastního já, obzvláště když je konáme sami.

Jiné příležitosti nicméně představují větší výzvy, pokud jde o vcítění do toho, kým opravdu jsme, takže z nich máme větší strach. Můžeme mít například jiný názor než náš partner a potýkat se s dilematem, jestli bychom s ním měli souhlasit, nebo vyjádřit svoje mínění. Někdy nesouhlasíme s chováním svého rodiče, máme ale pocit, že není vhodné, abychom cokoli říkali. To, co od nás jiný člověk očekává, může být v rozporu s naším vnímáním svého já, máme však nutkání dospět ke shodě…

Trvalo mi několik let, než jsem k tomuto pohledu na svoje já dospěla, tato vnitřní práce však byla osvobozující. Považujete-li vědomí svého já za nehybný cíl nebo seznam milníků, můžete se snadno chytit do pasti, spočívající v tom, že si dáte určitou nálepku, například to, že jste „nudní“ nebo že „v životě zaostáváte“. Uvědomíte-li si, že vaše já je v neustálém pohybu, můžete do tohoto každodenního „procesu“ vnést určitou hravost, zvídavost a soucit.

Vždycky víc riskujeme, když se v každodenních interakcích snažíme být někým, kým nejsme, než když jsme sami sebou. Každé drobné rozhodnutí se může jevit jako nepodstatné, jejich souhrnným výsledkem však může být to, že ztratíte svoje já.

CO JE ZTRÁTA SVÉHO JÁ?

Jde o pocit, že nevíme, kým jsme, nebo o pocit, že jsme od svého já odloučení. Může to být dlouhodobé odloučení, které prožíváme, nebo něco náhlejšího.

Projevy toho, že jste svoje já ztratili:

* Život vás nenaplňuje.

* Nevěříte vlastnímu úsudku.

* Chováte se impulzivně a usilujete o okamžité uspokojení.

* Neumíte se rozhodnout ve věcech, které vás dříve netrápily, a když konečně dospějete k rozhodnutí, zpochybníte ho.

* Jste kritičtější k sobě i ostatním.

* Přitahují vás spoluzávislé vztahy (ve kterých je jeden partner závislý na druhém partnerovi, který zase potřebuje, aby ho potřeboval ten druhý).

* Je pro vás těžké navazovat hlubší spojení s lidmi ve vašem okolí.

Když svoje já ztratíme, mohou nás napadat tyto věci:

Nevím, kdo jsem. Nevím, co mám rád. Nevím, co chci dělat. Nevím, kým chci být. Nevím, o čem je můj život nebo co od něj očekávám. Podléhám panice, nemám motivaci, jsem ustaraný, mám strach, jsem nerozhodný a otupělý.

Mám pocit, že selhávám. Mám dojem, že všichni ostatní jsou vyrovnaní, jen já ne. Myslím, že zaostávám.

Může to být děsivé, takže je důležité jakékoli pocity ztráty svého já řešit, hned jak se objeví.

JAKÉ JSOU PŘÍČINY

Může to způsobit mnoho různých faktorů:

* Vztahy.

* Rodina.

* Neštěstí.

* Trauma.

* Změna rolí.

Vztahy

Někdy jsme tak propletení s druhým člověkem, že ztratíme veškeré ponětí o tom, kým jsme byli předtím, než náš vztah začal. V takových případech míváme sklon upřednostňovat před vlastními potřebami potřeby partnera. A někdy můžeme být v takovém vztahu ovládáni nebo nějakým způsobem týráni, což nás nutí k tomu, abychom v zájmu zachování klidu opomíjeli svoje přátele a aktivity.

Někdy nemusí být romantický vztah podle společenských standardů vůbec považován za vztah, protože například nebyl „oficiálně oznámen na facebooku“ nebo měl jen krátké trvání; a přesto jsme velmi rozrušení, když skončí. Jiný vztah může naopak trvat roky, ale když skončí, necítíme se tak mizerně, jak jsme očekávali, protože jsme si v něm uchovali určité vědomí svého já.

Ve vztazích platí, že čas nemůže kvantifikovat dopad určitých vazeb na náš život. Vztahy pro nás znamenají víc než souhrn jejich částí. Je to obzvláště zřejmé, když nechápeme zármutek následující po rozchodu, zejména když byl vztah krátký nebo když jste rozchod požadovali vy.

Vztahy znamenají bezpečí, živost, nástin možné budoucnosti. Když tedy do nějakého vztahu vstoupíme, začneme uvažovat o tom, jaké by to mohlo být, kdybychom daného člověka zcela vpustili do svého života. Když vztah skončí, netrápí nás tudíž jen ztráta určitého člověka. Trápí nás ztráta všeho, co pro nás vztah znamenal, i to, jaký mohl podle našeho mínění být. Buďte k sobě tedy v takových chvílích laskaví.

Rodina

Všechny děti potřebují to, čemu se v psychologii říká „bezpečná základna“, aby se z nich stali dospělí lidé s vyváženým vědomím svého já.

Když nám lidé, kteří o nás pečují, poskytnou bezpečnou základnu, můžeme zkoumat širší prostředí s vědomím toho, že nejsme jen v bezpečí, ale že nás po návratu z průzkumných výprav čeká blízkost, citlivost, pohodlí a láska.

Existuje bohužel mnoho lidí, jejichž rodiče se jim nikdy takto nevěnovali, ať už úmyslně, nebo neúmyslně. Někteří rodiče se snaží dělat to nejlepší, co je v jejich silách, ale potýkají se s vlastními problémy. Jiní jsou nepřítomní – fyzicky, emocionálně nebo v obou ohledech. A někteří rodiče jsou bohužel krutí nebo nepředvídatelní. Vzhledem k tomu, že se naše vědomí vlastního já formuje v útlém dětství, tyto projevy „nespolehlivé základny“ mohou vést k nejasnému vědomí vašeho já.

Z raných negativních interakcí se často stanou lekce, které si vštípíme. Je-li tedy reakcí na dětský pláč verbální nebo fyzická agresivita, dítě si může začít spojovat volání o pomoc s bolestí. Může začít odmítat emocionální aspekty svého já, které jsou zdrojem agresivity u dospělého člověka. Musí-li v dětství části svého já odmítat, je pravděpodobné, že takový člověk bude mít v dospělosti sklon k tomu, aby svoje já ztratil. Vzorec vytvořený v dětství nás tudíž provází do dospělosti; trauma z dětství nás může často tížit i v pozdní dospělosti, i když dotyčné vzpomínky zmizí.

Neštěstí

Smrt milované osoby může rozhodit i ty nejjistější jedince. Neštěstí námi hluboce otřese a způsobí, že se cítíme totálně neukotvení. A i když lze tento pocit ztráty často očekávat, když jde o úmrtí osob z našeho úzkého kruhu, podobně hluboký pocit ztráty nás může šokovat, když se jedná o člověka, který nám nebyl obzvláště blízký – někdy to může být i jedinec, se kterým jsme se nikdy nesetkali. Smrt domácího zvířete, kterou společnost obvykle odmítá, může být samozřejmě jednou z těch nejhorších ztrát. Trávíme tolik času tím, že se vyhýbáme tématu smrti a její nevyhnutelnosti – nejen individuálně, ale i obecně jako společnost –, že když někdo z našich známých skoná, naše obvyklá snaha vyhýbat se realitě smrti je hrubě narušena.

Může se stát, že po smrti blízkého člověka začneme zpochybňovat svoje životní volby a priority. Věci, které nám dříve připadaly jako důležité, se mohou náhle jevit jako pošetilé. Je pak nevyhnutelné, že se od svého já do určité míry odloučíme. Mohou nás také frustrovat triviální problémy lidí kolem nás, které mohou působit otravným dojmem. Mějte ale na paměti, že se tato bolest časem utiší.

I když se to tak nyní nemusí jevit, až uplyne určitý čas, může nás posílit opětovné zhodnocení vlastních priorit a to, že vědomí svého já obnovíme. Mitch Albom to skvěle vyjádřil v knize Úterky s Morriem: „Smrt ukončí život, nikoli vztah.“ Platí to jak o vztahu s milovanou osobou, která skonala, tak o vztahu, který máte sami se sebou. Nejste mrtví ani opravdu ztracení; jste jen skrytí pod příkrovem žalu a snažíte se s bolestí co nejlépe vyrovnat.

Trauma

Trauma je reakcí na jakoukoli událost nebo zkušenost, které nedokážeme zpracovat a zvládnout. Má dopad na to, jak smýšlíme, jak se cítíme, jak danou věc vnímáme a zpracujeme. Ovlivňuje nás fyzicky, emocionálně, psychologicky, společensky a často i duchovně – vede k tomu, že prožíváme určitou ztrátu svého já.

Co je mučivé a traumatické pro určitého člověka, nemusí vyvolat stejnou reakci u jiné osoby. Například na ztrátu sourozence, který se od vás stěhuje, nebo na ztrátu domácího mazlíčka různí lidé reagují různým způsobem. Při stanovení traumatu je tudíž mnohem důležitější porozumění dopadu dané události na člověka než detaily této události.