Strana 1 – patitul – výtvarník

POMÝLENÉ SRDCE

Strana 3 – titul – výtvarník

Samantha Youngová

POMÝLENÉ SRDCE

BLACK TANGLED HEART

Copyright © 2020 by Samantha Young

All rights reserved.

Translation © Renata Heitelová, 2022

ISBN 978-80-249-4815-7

Když se vydáš na cestu za pomstou,

vykopej dva hroby.

Konfucius

ČÁST PRVNÍ

MINULOST

1. kapitola

JANE

Třináct let

Smog je nanic. Když jezdila Willa do města, občas mi dovolila, abych jela s ní, ten den však byla špatná smogová situace, takže jsme zůstali doma – v pěkném bytovém domě v kalifornském Glendale. Nudila jsem se. Willa měla plno práce s mými mladšími nevlastními sourozenci, které měla v pěstounské péči, než aby ji moje znuděnost zajímala. Osmnáctiměsíční Flo fascinovaly zásuvky a vypínače. Tarinovi byly tři roky a těšilo ho ničit všechno, co mu padlo do oka.

Poslouchat jeho křik a Floino ječení bylo za trest.

„Můžu ti pomoct?“ zeptala jsem se z chodby.

Willa mávla, že není třeba, a zvedla Flo do vysoké židličky. „Je léto, děvče. Jdi za kamarády.“

Willa a Nicholas Greenovi byli ti nejmilejší pěstouni ze všech, které jsem kdy měla. Už jsem s nimi žila přes dva roky a doufala jsem, že u nich zůstanu až do osmnácti. To bude až za pět let. Věděla jsem proto, že bych si měla zvyknout na neustálou nervozitu v břiše, protože se kdykoli mohl objevit můj sociální pracovník a povědět mi, že se budu zase stěhovat.

V naději, že si mě Willa a Nick nechají, jsem se snažila jim pomáhat, jak jsem jenom mohla.

Měli s menšími dětmi spoustu práce, proto si Willa zatím neuvědomila, že žádné kamarády nemám. Ovšem nechlastali, nenadávali mi a ani mě nikdy neuhodili.

„Určitě?“

Pěstounka se na mě vynervovaně usmála. „Nejsi najatá pomocnice, Jane. Jsou letní prázdniny. Užívej si dětství.“

Přikývla jsem a vydala se k malému pokoji v zadní části bytu. Nicholas pracoval jako manažer produkce pro velké filmové studio, proto bydleli v takhle krásném a velkém čtyřpokojovém bytě. Dvě menší děti spaly v jednom pokoji a já v tom nejmenším.

Willa a Nick mi sice nevěnovali moc času, kupovali mi však knihy a výtvarné potřeby. Popadla jsem skicák a plechovku s kreslířskými uhly. Z ledničky jsem si vzala láhev vody a vyšla na balkon. Jako bych vstoupila do bubliny horka. Zatímco se mi teplý vzduch lepil na kůži, procházela jsem se po balkoně, z nějž byl výhled na bazén. Kolem něj leželo několik sousedů na lehátkách a ve vodě se cákalo pár spolužáků ze školy.

S těmi dětmi jsem se ovšem nekamarádila. Nikdy jsem moc neuměla najít si přátele.

Když jsem míjela sousední byty, uslyšela jsem z toho posledního u schodiště křičet hlasy. Měly zvláštní přízvuk, jako by ti lidi byli odněkud z Bostonu. Křičeli tak, že je bylo slyšet i přes puštěnou muziku.

Všimla jsem si, že mají doširoka otevřené dveře.

„Lorno, ještě jsme neskončily s vybalováním. Vstávej, Lor. Chci s tím být hotová do večeře. Můžeš si válet šunky na gauči klidně celej zbytek večera, až to všechno doděláme.“

Zpomalila jsem. Vyslovila „gauči“ jako „kauči“, a to je bostonský přízvuk, ne?

„Vybalování je nuda,“ odpověděla holka se stejným přízvukem. „Nemůžem si dát pauzu?“

„Až to bude hotový, tak můžem. Brácha už si všechny věci vybalil.“

Zatímco se dál hádaly, posadila jsem se na první schod a otevřela skicák. Z jejich hádky se pro mě stal jen zvuk v pozadí, když jsem kreslila sousedy u bazénu.

Jako obvykle jsem přestala vnímat okolí. Při kreslení jsem na všechno ostatní zapomněla. Na svou osamělost i své obavy. Na pocit odloučení od téměř všech lidí. Kreslení byl můj způsob spojení, ovšem z bezpečné dálky. Líbilo se mi, jak uhel na pergamenovém papíru vrže a jak mi špiní ruce. Jak můžu využít šmouhy k vytváření zajímavých stínů a křivek. Dodávaly dětem hrajícím si v bazénu život. Pohyb. Energii. Měla jsem tak pocit, jako bych byla jednou z nich.

Zabraná do kreslení jsem neslyšela, že se ke mně ta holka přiblížila, dokud se neposadila na schod vedle mě.

„Jsi děsně talentovaná.“

Překvapením jsem sebou trhla a uhlem udělala přes kresbu čáru.

„Tak tohle mě mrzí.“

Zadívala jsem se na holku, která se teď tvářila provinile. Oči měla barvy oceánu a krátké světle hnědé vlasy.

„To, jak kreslíš,“ ukázala na skicák, „je fakt děsně dobrý.“

„Ujde to,“ zamumlala jsem a neúspěšně se snažila vymazat čáru.

„Kde ses naučila takhle kreslit?“

Pokrčila jsem rameny, protože pravda byla, že jsem se to nikde neučila. Prostě jsem… kreslila.

„Jak se jmenuješ?“

„Jane.“

„Jane, já jsem Lorna McKennová.“ Nad mou kresbou se objevila ruka.

Měla krátké nehty namalované jasně růžovým třpytivým lakem. Usmála jsem se a vzhlédla k Lorně. Připadalo mi, že je pevně rozhodnutá se se mnou seznámit. Obvykle moje plachost případné kamarády odrazovala.

Ukázala jsem jí uhlem ušpiněnou dlaň a prsty.

Pokrčila rameny a odhodlaně vystrčila bradu. „Tak mi potřes druhou rukou.“

Udělala jsem to. Ruku měla chladnou, jako by v bytě seděla přímo pod klimatizací.

Zatímco jsme si třásly rukama, široce se usmívala. Nemohla jsem si pomoct a úsměv jsem jí oplatila. Oči jí sklouzly na mou levou tvář. „Ty máš dolíček!“ vykřikla Lorna nadšeně, jako by to byla ta nejpůsobivější věc, s kterou se kdy setkala.

Automaticky jsem se dotkla toho místa ušpiněnými prsty.

„Je to roztomilý. Vždycky jsem si dolíček přála. Kolik ti je?“

„Třináct.“

Přikývla, jako by to očekávala. „Mně bude třináct za tři týdny.“

„Odkud jsi?“ Zvědavost zvítězila nad mou obvyklou bázlivostí. Musela jsem vědět, jestli jsem ten Boston hádala správně.

„Z Dotu.“

Zamračila jsem se.

Lorna se usmála. „Z Dorchesteru. To je v Bostonu.“

Aha. Měla jsem pravdu. Viděla jsem mnohokrát film Dobrý Will Hunting, Willa totiž měla slabost pro Matta Damona.

„Je tam pěkně?“

Lorna nakrčila nos. „V Bostonu jo. Ovšem ne v tý části Dorchesteru, kde jsme bydleli my. Je to hnusná čtvrť. Je to pár měsíců, co nám přímo před barákem zastřelili chlapa.“ Trhla rameny, jako by nešlo o nic vážného.

Byla jsem si skoro jistá, že jsem zírala s otevřenou pusou.

„Hej, proč si nehraješ s těma děckama tam dole u bazénu?“ zeptala se.

Následovala jsem její zvědavý pohled ke dvěma holkám a dvěma klukům, kteří na sebe cákali vodu a pištěli u toho. Holky byly naše sousedky. Kluci bydleli v našem bloku. Věděla jsem to, protože jsme spolu chodili do školy. „To jsou Summer a Greta. Nejoblíbenější holky z naší třídy.“

„Jo? A co?“

Zrudla jsem, protože jsem věděla, že tím, co Lorně teď povím, ji od sebe asi odeženu. „Já zrovna moc oblíbená nejsem.“

Lorna do mě šťouchla ramenem a spiklenecky na mě kývla. To se mi zamlouvalo. Jako bychom byly kamarádky už celé věky. Zkrátka milé gesto. „Populární a nepopulární děcka? Jako v televizi, jo? V mojí škole jsme takový skupiny neměli. Buď tam byla děcka, která se snažila nevyčnívat a jenom přežít školní rok, nebo bezohlední šmejdi zapletení do malérů, kterým ses chtěla za každou cenu vyhejbat.“

„Tys bydlela v ghettu?“

Zasmála se. „V ghettu? To jako fakt? Neee.“ Znovu do mě šťouchla, jako by si myslela, že jsem roztomilá. „Byli jsme ale chudí. Všichni, koho jsem znala, byli chudí. Mamka říkala, že lidi dělají hlouposti, aby zapomněli na svůj podělanej život, nebo ještě větší blbosti, aby se podvodama dostali z chudoby.“

O peníze jsem se moc nezajímala. Ovšem věděla jsem, že nájemné v našem domě není zrovna levné, Willa si na to totiž neustále stěžovala.

Jako by mi Lorna četla myšlenky, dodala: „Přestěhovali jsme se sem za mojí starší sestrou Skye.“

Jako na zavolanou se z bytu ozval ženský hlas. „Lorno! The Waterboys!“

Lornin obličej se rozzářil. „Pojď.“ Chytila mě za ruku, zvedla na nohy a já jsem nemohla jinak než ji následovat. Odhodila jsem skicák na horní schod a nechala ji, aby mě zavedla do jejich bytu. Kdy naposledy mě někdo držel za ruku?

Po kůži mi přeběhlo vzrušení.

Byt byl stejně velký jako ten Willin a Nickův a všude se povalovaly krabice. Krásná vysoká žena se pohupovala s rukama ve vzduchu do rytmu mně neznámé písničky hrající v televizi. Když nás uviděla, nádherně se usmála. „Kdo je tohle?“

„To je Jane!“ překřičela Lorna hudbu. „Jane, tohle je moje starší sestra Skye.“

„Ráda tě poznávám,“ pronesla a připadalo mi, že to myslí vážně. Nesměle jsem jí mávla. Naklonila se, zvedla ovladač, namířila ho na televizi a přidala hlasitost.

Sledovala jsem Lornu, jak pustila moji ruku a připojila se uprostřed pokoje k sestře. Až teď jsem si uvědomila, jak je Lorna na svůj věk vysoká. Obratně otáčela starší sestru, zatímco z plných plic křičely text písně o tom, jak jeden člověk viděl celý měsíc, ale jiný jenom jeho srpek. Přestože jsem písničku neznala, okamžitě se mi zalíbila.

Když si Lorna všimla, že se na ně jenom dívám, mávla na mě, ať se připojím.

Na to jsem však byla příliš nesmělá, a tak jsem zůstala stát na místě.

Skye se od sestry odpojila a přitáhla mě do středu pokoje. „Prostě se uvolni!“ zakřičela. „Bude se ti to líbit!“

K mému překvapení se moje nohy i boky začaly hýbat. Lorna mě popadla za jednu ruku, Skye za druhou, utvořily jsme kruh a zvedly spojené ruce do vzduchu. Smála jsem se, zatímco sestry dál z plna hrdla křičely slova písničky. Byl to ten nejbizarnější a nejnádhernější okamžik – cítila jsem se součástí něčeho se dvěma úplně cizími holkami.

Když skladba skončila, hihňala jsem se spolu s nimi a ujížděla na tom spojení – na pocitu, že mě někdo vidí.

„Tu písničku jsem ještě nikdy neslyšela,“ přiznala jsem, když Skye ztišila zvuk.

„Jmenuje se,The Whole of the Moon‘ a zpívá ji skupina The Waterboys,“ řekla mi Lorna. „Je to rocková kapela z osmdesátek. Tuhle písničku milovala naše mamka.“

„A teď je to naše písnička.“ Skye se natáhla, objala svou sestru a přitáhla ji k sobě. Lorna se zahihňala a z legrace ji odstrčila.

Starší ze sester se otočila ke mně. „Dáš si limču?“

Přikývla jsem, protože jsem po tom tancování měla žízeň.

Kuchyň a obývací pokoj tvořily jednu místnost. Skye odešla do kuchyně a Lorna mi pokynula, ať se posadím na pohovku – jediný kus nábytku, který nepokrývaly žádné věci.

Uvolnila jsem se a překvapilo mě, jak rychle jsem se cítila s těmihle sestrami příjemně. Lorna se prudce svalila vedle mě. Obě jsme na sobě měly kraťasy a tričko, avšak zatímco moje nohy se sotva dotýkaly podlahy, ty její sahaly daleko. Měla bledší pokožku než já a Skye, ale zimy v Kalifornii oproti Massachusetts to napraví.

„Kdy jste se přistěhovaly?“

„Včera večer. Jsi první člověk, s kterým jsme se tu seznámily.“

Skye se vrátila s limonádou a každé z nás podala sklenici. Odsunula věci z konferenčního stolu a posadila se na něj naproti nám, zatímco jsme upíjely studený nápoj.

„Ty tu bydlíš, Jane?“ zeptala se.

Když se Skye přestala hýbat, znovu mě zasáhlo, jak je krásná. Opravdu jsem ji toužila nakreslit. Měla stejné modré oči a světle hnědé vlasy jako Lorna. Dosahovaly jí však v měkkých vlnách až do poloviny zad a byly v nich světlé melíry. Místo Lornina silného nosu měla Skye roztomilý knoflík. Jejich vzájemná podoba se nedala přehlédnout, ovšem zatímco Skyiny rysy byly dovedeny k dokonalosti, ty Lorniny díky různým zvláštnostem působily zajímavěji. Napadlo mě, že obě mají nádherný obličej – bylo by skvělé je kreslit.

„Jo,“ odpověděla jsem na Skyinu otázku. „O několik dveří dál.“

„S rodiči?“

„S pěstouny.“

V jejím výrazu se objevil soucit.

„Teď už mám jenom Jamieho a Skye,“ prohlásila Lorna.

Zadívala jsem se na ni a zmateně povytáhla obočí. „Kdo je Jamie?“

„Můj starší brácha. V září mu bude patnáct. Mamka nám umřela před třemi měsíci. A taťka od nás odešel, když jsem byla ještě malá.“ Lorna se hořce ušklíbla. „Nikdy mě neměl rád.“

Nebylo mi to příjemné a nevěděla jsem, co na to říct.

Skye to očividně vycítila a poplácala Lornu po koleně. „Zlato, víš, že to není pravda.“ Střelila po mně pohledem. „Omlouvám se, Jane. Máme to teď trochu těžký.“

„Ne, nemáme.“ Lorna odstrčila sestřinu ruku. „Máme se teď líp, než jsme se kdy měli.“

Vykulila jsem oči. Máma jí umřela, ale mají se teď nejlíp?

„Co si asi Jane pomyslí?“ odfrkla si podrážděně Skye.

„Pravdu.“ Lorna mi věnovala odhodlaný, umanutý pohled. Začala jsem ji podezřívat, že je to pro ni běžný výraz. „Jane bude moje nová nejlepší kamarádka a nejlepší kamarádky si říkají všechno.“

Skye se uchechtla a mně srdce v hrudi zavrávoralo.

Nejlepší kamarádku jsem neměla už od druhé třídy.

„Skye se před několika roky přestěhovala do Los Angeles, aby se stala herečkou, a teď získala úžasnou roli v seriálu Čaroděj.“

Vytřeštila jsem oči. V Los Angeles žije spousta rádoby herců, to však neznamenalo, že jsem se někdy setkala s někým z tak slavného seriálu jako Čarodě j. „Ten seriál miluju.“

Skye se rozzářila. Stejně jako Lorna měla úsměv, který nutil vaše rty, aby ho zrcadlily. Zatímco Lorniny azurově modré oči byly tvrdé a na třináctiletou holku docela nemilosrdné, z těch Skyiných sálalo teplo a zářily jako vlny pod paprsky slunce. „Super! Fanynka! Hraju novou důležitou postavu.“

Všimla jsem si, že Skyin přízvuk není tak výrazný jako Lornin.

„To je bomba.“ Opravdu na mě udělala dojem.

„Ty chceš být herečka?“ Lorna si můj úžas vysvětlila špatně.

Rozhodně jsem zavrtěla hlavou. Ani omylem. Kamery namířené na můj obličej, předstírat, že jsem někdo jiný. Lidé sledující každý můj pohyb. Moje tvář otištěná v každém bulváru. Uf, radši bych sežrala slimáka.

„Nech mě hádat… Výtvarnice?“

Při Lornině tipu jsem se začervenala a pokrčila rameny. Což znamenalo souhlas.

„A ty chceš být herečka?“ zeptala jsem se Lorny.

„Ne. Výdělek je moc nejistej.“ Lorna narovnala záda. „Půjdu studovat na univerzitu a stanu se nóbl advokátkou. To je něco jako právník. Vydělávají hromadu peněz.“

„Ona to fakt udělá.“ Skye se na sestru láskyplně zakřenila, než se otočila ke mně. „Tvoje nová nejlepší kamarádka je ta nejambicióznější osoba, kterou jsi kdy poznala.“

„No, musím nějak vyvážit to, že mám v rodině herečku a náladovýho spisovatele.“

Lornina sestra se zamračila. „Přestaň si z Jamieho kvůli jeho psaní utahovat. Víš, že ho to rozčiluje.“

Její bratr je spisovatel. To je úžasné. „Miluju knížky.“

„No, vidíš?“ Skye na mě ukázala, když vstala. „Jestli Jamie zjistí, že každýmu vykládáš o jeho psaní, vypukne tu třetí světová válka, a na to já fakt nemám čas.“

„Jane dokáže udržet tajemství, že jo, Jane?“

Dychtivě jsem přikývla.

„Jsem ti to říkala.“

Skye se na mě laskavě usmála. „Jane, svou sestru mám ráda, ale nedovol jí, aby tě přiměla souhlasit se vším, co chce. Nebo aby tě přinutila dělat během vašeho vzkvétajícího kamarádství věci, které se ti nelíbí.“

Lorna si odfrkla. „To bych neudělala.“

Její sestra obrátila oči v sloup. „Musím do práce. Na lince jsou peníze na pizzu. Jane se k tobě může připojit. Povím Jamiemu, aby objednal víc než jednu pizzu, aby bylo dost pro všechny. Ten kluk by vyžral celej dům.“

Skye se vytratila do chodby a potom jsem ji zaslechla, jak s někým mluví.

Očividně s Jamiem. Navzdory své ostýchavosti jsem na něj byla zvědavá. Jestli se byť jen trochu podobá svým sestrám, asi se do něj hned zamiluju.

Poté co Skye odešla, Lorna se ke mně na pohovce otočila a přitáhla si kolena k hrudi. „Skye žije v L.A. už několik let, ale díky její nové práci jsme si mohli dovolit přestěhovat se sem, místo do toho hnusnýho bytu, kde bydlela se svou kámoškou. Říkala, že je kousek odtud velký nákupní centrum. Je to tak?“

Přikývla jsem a pověděla Lorně o Brand Boulevard, ulici plné obchodů a restaurací včetně kina, a taky to, že tam mají v plánu postavit i venkovní tržiště. Prozradila jsem jí, že v Glendale je místo, kde se dá koupit skvělé originální arménské jídlo. Sice moc často jíst někam ven nechodíme, ale občas si koupíme něco s sebou, takže dokážu doporučit místa, kde se dobře vaří. Taky jsem Lorně nabídla, že ji vezmu do svého oblíbeného pekařství.

Lorna mě pozorně poslouchala a potom naklonila hlavu na stranu a prohlížela si mě. „Připadáš mi na třináct o dost starší. Vím, proč jsem děsně vyspělá já.“ Dramaticky ukázala na svůj hrudník. „Ale proč ty?“

Její změna tématu mě trochu rozhodila. Ovšem zapřemýšlela jsem nad tím a vzpomněla si, jak jsem jednou zaslechla Willu a Nicka, jak o mně mluví. Bylo to nedlouho potom, co jsem se k nim přistěhovala.

* * *

„Je jako malá dospělá,“ zašeptala Willa Nickovi. Seděli v kuchyni a já jsem stála na chodbě – vstala jsem z postele, abych si došla pro sklenici vody.

„Já vím. To s člověkem udělá, když vyrůstá v pěstounské péči.“

„Jo, vyžene to z něj všechny kapky dětství. Právě proto dávám v pěstounské péči přednost mladším dětem. Pokud budeme mít štěstí, můžeme si je nechat dostatečně dlouho na to, abychom jim dopřáli pořádné dětství.“

„Nejsi ráda, že jsme si vzali Jane?“

„Ne, jsem ráda. Má toho hodně za sebou. Teď alespoň víme, že je s námi v bezpečí.“

* * *

To, že jsem si to vyslechla, nijak nesnížilo moje obavy. Co když se Willa jednoho dne rozhodne, že nedokáže vedle dvou mladších dětí zvládat ještě i puberťačku?

Došlo mi, že všechny ty obavy byly asi jedním z důvodů, proč jsem působila o dvacet let starší, než mi ve skutečnosti bylo.

„Jsem dítě z pěstounské péče,“ odpověděla jsem Lorně. „Asi to bude tím, že jsem si toho dost prožila.“

Lorna nad tím přemýšlela a přikývla. „Od chvíle, co jsem tě poznala, jsem věděla, že jsme spřízněný duše. Víš, co to znamená?“

Přikývla jsem. Hodně jsem četla.

„Takže souhlasíš?“

Zase jsem přikývla.

Usmála se. „Chceš vidět můj pokoj?“

Šla jsem za ní do chodby, a zatímco mašírovala přede mnou, zpomalila jsem u prvních otevřených dveří. Nejmenší pokoj patřil klukovi o několik let staršímu než já, aspoň podle jeho dlouhých nohou. Ležel na posteli u zdi pod oknem. Na puberťáka si vybalil věci celkem úhledně. Na stěně nad čelem postele visel plakát s obálkou Eminemova alba The Marshall Mathers LP. Na protější zdi měl nalepený děsivý plakát s rozmazanými obličeji a lebkou s tesáky. V horní části obrazu stálo jméno Richard Matheson a nad ním slova Já, legenda. Je to kniha?

Sjela jsem pohledem zpátky na kluka a ucítila, jak mi naskočila husí kůže.

Světle hnědé vlasy mu volně visely do čela, v jeho uších jsem zahlédla sluchátka a z nich slyšela tiché bzučení hudby. V obličeji měl výrazné rysy – ostré lícní kosti a hranatou čelist. Nohu v džínách si ohnul v koleni, na něm měl položenou paži a v ruce držel ohmatanou knihu v brožované vazbě. Špulil rty, jakoby soustředěním.

V břiše se mi cosi zachvělo.

A to chvění zesílilo, když jsem ho sledovala, jak ke mně pomalu otočil hlavu.

Zpod zachmuřených obočí se na mě podívaly bouřkově modré oči.

Chvíli jsme na sebe zírali. Ta chvíle mi připadala jako věčnost. Zčervenala jsem.

Kluk najednou tu knihu upustil a shodil nohy z postele.

Na černém tričku měl nápis „The Black Keys“. Srdce mi maličko poskočilo. Líbila se nám stejná kapela. Džíny, co měl na sobě, byly asi kdysi tmavě modré, ale byly tak seprané, že se zřejmě brzy rozpadnou. Vytáhl si sluchátka z uší.

„Kdo jsi?“ vyštěkl, než střelil očima nalevo ode mě.

Lorna se ke mně vrátila.

„Co tu děláš?“

Pokrčila rameny. „Jenom tu Jane provádím. Je moje nová nejlepší kamarádka. Jane, tohle je můj starší brácha Jamie.“

Jamie McKenna přesunul svůj zamračený pohled z Lorny na mě. „Bůh ti pomáhej.“

„Hej!“ vykřikla Lorna pobouřeně.

„Nepotřebuju, aby mi tvoje kámošky očumovaly pokoj.“

Zrudla jsem. Pořádně. Styděla jsem se.

„Bože, kvůli tý tvý náladovosti se teď Jane cítí trapně,“ zlobila se Lorna. „Není hezký chovat se jak mrzutej parchant, Jamie, ať už ti tvoje knihy napovídaly, co chtěly. Je to pěkně zastaralý, jako devadesátky, a jestli sis ještě nevšiml, ta dekáda je dávno pryč.“

„Ach, fakt mě mrzí, že se tady tvoje zvědavá kamarádka cítí trapně,“ vysmíval se nám, než vyrazil přes pokoj ke dveřím. „A přestaň s těma nadávkama, ty malá potvoro. Nezní to chytře – zní to, jako že se moc snažíš být super.“ Potom nám zabouchl dveře před nosem.

Ach, fakt mě mrzí, že se tady tvoje zvědavá kamarádka cítí trapně.

Tváře mi hořely ještě víc.

„Kašli na něj.“ Lorna mě popadla za ruku a vedla mě chodbou ke svému pokoji. „Ve skutečnosti mě má rád.“

Lornin pokoj byl stejně velký jako ten, v němž ve Willině a Nickově bytě spali Tarin a Flo. Snažila jsem se zapomenout na Jamieho a soustředit se na prostor kolem sebe. Lornina ložnice byla větší než ta Jamieho, což mi vzhledem k tomu, že on je starší, připadalo zvláštní.

Leželo tu několik krabic na sobě, ale zdálo se, že moc věcí nemá. Jako by mi četla myšlenky, dala si ruce v bok a oznámila: „Skye mi slíbila, že než začne škola, vezme mě na nákupy. Potřebuju nový věci. Spoustu věcí. A ona si to teď může dovolit.“ Zatvářila se nezbedně. „Taky si do svýho pokoje koupím parádní plakáty. Ne jako ty, co má Jamie. Viděla jsi ten s lebkou?“

Přikývla jsem.

„Hnus, co? Je to jeho oblíbená knížka.“

V duchu jsem si přihodila knihu Já, legenda na hromádku k přečtení.

Všimla jsem si, že měl podél jedné stěny v pokoji navršené knihy. Potřebovaly by knihovnu. Byl knihomol jako já. To chvění v mém břiše ne a ne odeznít. Bylo to strašně divné!

„Vsadím se, že to, co píše, má schovaný někde v pokoji.“ Uculila se, jako by přemýšlela o tom, že se mu tam vloupe a najde to. „Píše ručně, protože si nemůžeme dovolit koupit noťas. Nebo jsme teda nemohli. Vsadím se, že teď mu Skye nějakej koupí. Vidělas ty jeho knihy? V našem starém bytě by je nikdy nenechal lidem na očích.“

„Proč?“

Pokrčila rameny a otočila se ke mně. „Kdyby se jeho kámoši domákli, že rád čte knížky a píše příběhy, dali by mu pěkně do těla.“

„To nevypadá na moc dobré kamarády.“

Lorna si odfrkla. „Že jo? Nechápu, proč je tak naštvanej, že jsme se přestěhovali, když tady v podstatě může být sám sebou. Takže tohle je můj pokoj. Nic zvláštního. Zatím.“ Znovu mě chytila za ruku a vedla mě zpátky do obýváku, kde mi pokynula, ať se posadím na gauč. Svalila se vedle mě a otočila se koleny ke mně.

„Fajn, takže budeme nejlepší kámošky, domluveno?“

Přikývla jsem a cítila, že v tom ve skutečnosti nemám moc na vybranou.

„Kamarádství má pár pravidel. To první zní: Vždycky jedna druhé kryjeme záda.“

To bych zvládla.

„Druhý pravidlo: Nenadáváme si kvůli věcem, co máme nebo nemáme rády. Například tebe baví kreslit, máš ráda umění a podobný věci a já ráda nakupuju. Aspoň myslím, že to budu mít ráda.“

Zakřenila jsem se.

„Třetí pravidlo: Nesmí se nám líbit stejní kluci. Přátelství je důležitější než kluci. Teda jestli jsi na kluky?“

Vzhledem k tomu, že jsem byla v šesté třídě zabouchnutá do Ziona Reynoldse a že mi srdce po tom setkání s Jamiem stále uhánělo, bych řekla, že určitě. Přikývla jsem.

„Super. I když by mi vůbec nevadilo, kdybys nebyla.“

Pravidlo číslo tři se mi zamlouvalo. Loajalita pro mě byla důležitá. Neměla jsem s tím příliš zkušeností, ovšem líbila se mi možnost dokázat, že jsem toho schopná.

„Čtvrtý pravidlo.“ Přimhouřila na mě oči, jako by mi dokázala vidět přímo do duše. „A tohle je zásadní, protože jsem kvůli tomu už pár kamarádek ztratila.“

„Aha.“

„Nesmíš se zabouchnout do Jamieho jako úplně každá moje bývalá kámoška a nesmíš být nejlepší kámoška se Skye. Protože jsi moje nejlepší kámoška.“

Začervenala jsem se. Poznala, že mi Jamie připadá roztomilý? Ne že by mi její patnáctiletý bratr mohl někdy věnovat pozornost. A co se týká Skye… Měla jsem ji ráda, ale byla starší. Pochybovala jsem, že by se chtěla stát nejlepší kamarádkou holky, která se přátelí s její mladší sestrou.

„Dobrá.“

Lorna se zazubila a zatleskala rukama. „Super!“

Usmála jsem se a ucítila další zachvění nervů. Tentokrát jsem si uvědomila, že je to chvění z nervózního očekávání. Možná poslední rok na základní škole nebude tak špatný, když teď mám nejlepší kamarádku. A ne jen tak ledajakou – drsně mluvící Bostoňanku, která mi připadala dravá a odhodlaná.

2. kapitola

O osmnáct měsíců později

JAMIE

Šestnáct let

Zazvonil mi mobil a přerušil tak skladbu od Silverchair, kterou jsem poslouchal. Asi někdo z kluků. Vytáhl jsem telefon a zjistil, že se pletu.

Přišla mi zpráva od holky.

Ahoj, Jamie, tady Julie. Trewittová. Co máš dneska večer v plánu? Xx

V té jediné zprávě rozkvetl můj dnešní plán – najít si a sbalit holku na večer. Julie byla čtvrťačka a poslední dobou po mně pomrkávala. Netušil jsem, od koho sehnala moje číslo. Bylo mi to fuk. Všichni věděli, že Julie je sázka na jistotu a že nemá zájem o dlouhodobý vztah. Ta holka se chtěla jenom bavit – a kdo jsem já, abych jí v tom bránil?

Držel jsem prsty nad klávesnicí a už jí chtěl napsat, kde se sejdeme, když mi něco měkce dopadlo na hlavu. Polštář.

Prudce jsem se otočil, připravený Lornu seřvat, jenže místo ní stála v mých dveřích Skye.

Pokynula mi, abych si vytáhl sluchátka z uší, a já ji poslechl. Skladba „Ana’s Song“ šuměla v pozadí.

„Co se děje?“ Na svou otravnou mladší sestru jsem moc trpělivosti neměl, zato pro tu starší jsem měl všechen čas na světě.

Kvůli tomu, že jsme se museli stěhovat z Bostonu, jsem byl nejdřív naštvaný. Zuřil jsem kvůli kdečemu. Že byla mamka celý život sobecká a zahořklá, že nás táta opustil, protože už s ní nedokázal dýl vydržet, že mamka umřela, aniž bych dostal někdy šanci se na ni přestat zlobit, a nakonec proto, že jsem musel nechat za sebou všechno, co jsem znal, a vyměnit to ze všech míst zrovna za Kalifornii. Los Angeles se od Bostonu už ani víc lišit nemůže.

Nicméně ten poslední rok a půl v L.A. nebyl tak zlý. Přidal jsem se k atletickému týmu, za což by mi kluci v Bostonu nakopali prdel. Ale moji noví kámoši z atletiky byli fajn. Teda ne tak fajn, abych jim prozradil, že jsem spisovatel, byl jsem však s nimi ve větším bezpečí než s kamarády, s kterými jsem vyrůstal a kteří se v Dorchesteru už zaplétali do těch nejhorších svinstev. Pár kluků doma v Bostonu byli dobří kamarádi, ale zbytek už tak moc ne. Ovšem všichni se vydali po temné cestě směrem k base.

Byl jsem rád, že jsem od toho pryč.

Skye to udělala pro mě a Lornu. Dala nám bezpečné místo k životu. Ještě před pár lety jsem na ni byl naštvaný, že nás opustila, když ale mamka zemřela, Skye nám pomohla.

Teď se jí jako herečce hodně dobře dařilo. Přestěhovala nás z bytu do čtyřpokojového rodinného domu v Glendale, nedaleko od té bytovky, kde jsme bydleli předtím.

Do domu.

Nikdy dřív jsme v rodinném domě nebydleli.

Tenhle měl navíc bazén a ze zadní terasy výhled na pohoří Verdugo.

„Doufám, že nemáš na dnešní večer plány,“ pronesla omluvně Skye.

Všechny naděje, že najdu uspokojení mezi nádhernými stehny Julie Trewittové, visely kousíček z dosahu. „Proč?“

„Mám schůzku.“

Zamračil jsem se. „Je sobota večer.“

„Já vím, ale tuhle schůzku nesmím vynechat. Jde o velice důležitého chlapa, který mi může úžasně pomoct s kariérou. Fakt úžasně.“ Vstoupila do mého pokoje. „A to znamená, že budu mít dostatek finanční svobody, abych dopřála tobě a Lorně takovou budoucnost, o jaké sníte.“

Sakra.

Proč nemohla být Skye aspoň trošku jako naše mamka a Lorna. Sobecká až do morku kostí. Místo toho se upřímně starala o to, aby byl náš život lepší.

Přesto jsem se s ní pokusil vyjednávat. „Je jí čtrnáct.“

Věnovala mi pohled, který ve mně probudil pocit provinilosti. „Kdyby se Lorně něco stalo, když bude sama, ani jeden z nás by si to neodpustil.“

„Do prdele.“ Svalil jsem se na postel. „Měl jsem na dnešek plány.“

„To mě mrzí. Vím, že hlídat mladší sestru a její nejlepší kamarádku není to, co jsi měl na mysli, ale jde jenom o jeden večer.“

To znamenalo, že budu hlídat i Jane.

Kruci, kdykoliv bych vyměnil Jane za Lornu. „Když tu nejsi, chová se jak děsnej spratek, Skye.“

„Hm, chová se jako spratek, i když tu jsem. Ale je to naše sestra a máme ji rádi.“

„Je jako mamka.“ Věnoval jsem Skye ustaraný pohled. „Jako mamka skrz naskrz.“

Ztěžka si povzdechla. Věděla, že mám pravdu. Mladší sestra byla sobecká, sebestředná a silně zaměřená na peníze, protože je až do loňského roku nikdy neměla. Byla taky únavná. Podle jejího názoru ji nikdo neměl dost rád. Nikdo se o ni dost nestaral. Nikdo jí nevěnoval dostatek pozornosti.

Zkrátka naše mamka skrz naskrz.

„Nevím jistě, jestli je to pravda. Myslím, že je jí prostě čtrnáct a se čtrnáctiletýma holkama je těžký pořízení.“ Pokrčila rameny. „Tys byl před rokem taky dáreček.“

Zabručel jsem.

„A mamka neměla ve svém životě Jane Doeovou. Jane má na Lornu dobrý vliv.“

Odfrkl jsem si. Jane byla měkkota. Ta holka tak zoufale toužila po někom, komu by na ní záleželo, že dovolila Lorně ji válcovat. Při tom pomyšlení jsem se cítil trochu provinile vzhledem k tomu, co jsem o ní věděl. Přestože naši rodiče nebyli žádná výhra, nenechali nás jako mimino ležet před policejní stanicí.

Až dosud jsem nepoznal nikoho, kdo byl skutečný bezejmenný nalezenec.

Skye se usmála a střelila očima do chodby. „Mám tu holku ráda,“ přiznala. „A jsem ráda, že se naše sestra kamarádí s někým tak skvělým, jako je Jane.“

To jsem dobře věděl. Skye svou náklonnost k tomu sirotkovi nijak neskrývala. Povzdychl jsem si. Napadlo mě, že jestli někdo dokáže zkrotit Lornu, je to právě Jane.

Takže moje plány na večer byly v háji. „Musím být s nima ve stejným pokoji?“

Sestra se uchechtla. „Ne, ty chudáčku. Ale měl bys radši být v obýváku a neschovávat se tady. Jinak by se mohly vyplížit ven.“

„Kam by se asi vyplížily?“

„Mluvíme tu o Lorně. Je nepředvídatelná.“

To byla pravda. „Tak dobře.“ Zvedl jsem se z postele a skopl boty. Popadl jsem z nočního stolku Svědectví od Stephena Kinga a vyšel za Skye ven z pokoje. Ze zadní části chodby se nesl smích na pozadí skladby „On Call“ od Kings of Leon. Uculil jsem se. Další bod ve prospěch Jane – když byla poblíž, zlepšovala hudební vkus mojí sestry.

Když jsme scházeli do přízemí, odepsal jsem Julii, že dneska hlídám děti, ale že se můžeme sejít zítra večer. Jak jsem míjel konferenční stolek, uviděl jsem otevřený skicák, zastavil se a podíval se do něj. Otočil jsem ho za roh papíru, abych nerozmazal kresbu. Byla na ní Skye. Dívala se do dáli, prstem si hrála s pramenem vlasů a tvářila se zamyšleně.

Nakreslila ji Jane.

Ucítil jsem na rameni Skyinu bradu. „Líbí se mi, jak mě ta holka vidí.“

Usmál jsem se.

„Je tak proklatě talentovaná, až je to neuvěřitelný.“ Skye se odtáhla. „A tahle kresba je jenom vrchol ledovce.“ Vrátila se ke mně a před obličej mi strčila mobil. „Její výtvarný projekt v prvním ročníku.“

Překvapeně jsem zamrkal nad stavbou z trojrozměrných dřevěných krabic různých velikostí. Dohromady vytvářely panorama města. Na každé krabici byla jiná kresba obličeje. Známého obličeje. Každý měl jiný výraz a společně vyjadřovaly přemíru emocí.

„Je to panorama komiků a komediálních herců a pak herců a spisovatelů známých z vážnějších rolí. Nakreslila je s výrazy, které jsou opakem toho, čím jsou známí. Komici jsou smutní a zahloubaní. Spisovatelé se smějí nebo jsou zamilovaní. Má to být umělecká diskuze o tom, jak se obličeje ztratily ve městě, a kvůli tomu nevíme, kdo ti lidi skutečně jsou, dokud si neuděláme čas na to, abychom se na ně skutečně podívali.“

Obočí mi vyskočilo až do vlasů a Skye se zazubila. „Je jí čtrnáct,“ připomněla mi.

Někdy jsem Lornino a Janino přátelství nechápal. Jane byla vyspělá a na svůj věk přemýšlivá. Lorna byla ambiciózní a chytrá, to sice jo, ale taky byla víc než trochu povrchní.

Zabzučel mi mobil a odtrhl mou pozornost od Janina uměleckého díla. Svalil jsem se na velkou pohovku v otevřeném prostoru spojujícím obývací pokoj s kuchyní a přečetl si zprávu.

To je tak roztomilý xx

Povzdychl jsem si. Znamenalo to odmítnutí ohledně zítřka?

Pak mobil zazvonil znovu.

Zítra nemůžu. Večeře s rodiči a jejich přáteli, ach jo. Sejdem se v pondělí ve škole hodinu před vyučováním? Vynahradím ti to ;) xx

Při pomyšlení, co tím myslí, se mi nahrnula krev do rozkroku.

Máš to mít.

Odhodil jsem mobil na pohovku a cítil se trochu líp i když dneska žádný sex nebude. Julie každopádně za to posečkání stojí.

Přesto mě napadlo, jestli by neměla zítra čas Bethany. Natáhl jsem se pro telefon, abych jí napsal.

„Píšeš všem svým dámám?“ utahovala si ze mě Skye, zatímco si oblékala lehký svetr.

Pokrčil jsem rameny.

Povzdychla si. „Jenom jim nezlom srdce, Jamie. Věř mi, ten typ kluka být nechceš.“

Otrávilo mě, že předpokládá, že jsem takový, a zamračil jsem se. „Ty holky vědí, o co jde. Nic jim neslibuju.“

Popadla z konferenčního stolku kabelku a klíče a probodla mě svým typickým pohledem starší sestry. „Vím, že je ti teprve šestnáct, a nechci, abys měl takhle mladý s někým až moc vážný vztah, ale můžu se tě zeptat, jestli máš důvod, proč tě nezajímá jenom jedna holka?“

O tomhle jsem se vůbec nechtěl bavit.

Sestry jsou zabijáci.

„Skye,“ zasténal jsem.

„Jenom se ptám.“

„Jo, je to ten druh otázky, co si pokládají sestry mezi sebou… Ne… Kluci si o tomhle nepovídají.“ Naštvaně jsem ukázal mezi námi dvěma.

Zasmála se. „Někteří kluci jo. To, že máš city, z tebe nedělá menšího chlapa. Nebo snad po nocích do toho notebooku datluješ náhodná slova?“

Při jejím rýpnutí jsem se zavrtěl.

Fajn, do svých příběhů jsem vkládal spoustu zatracených citů. Jenže to je něco jiného. Doufal jsem, že když jí odpovím, odejde, tak jsem ucedil: „Neznamená to, že nemám zájem randit s jednou holkou.“

„Opravdu?“

„Proboha,“ odfrkl jsem si. „Copak ti to nestačí?“

„Ne.“

„Je mi šestnáct.“ Znovu jsem ukázal prsty a kniha v mojí ruce se otočila, takže jsem ztratil stránku, kde jsem skončil. „Ještě jsem ji nepotkal. Konec historky.“

„Koho jsi nepotkal?“

Sestrovražda je zločin, že jo? „Holku, kvůli který bych se přestal točit kolem jiných. Můžeme teď, prosím, tenhle rozhovor ukončit?“

Zatvářila se samolibě. „Věděla jsem, že spisovatel musí být utajený romantik. Ovšem nezapomeň, že není nutný se usadit moc brzy. Zkoumej možnosti, dokud můžeš, ale dělej to bezpečně. Používej ochranu a nechovej se jako vůl.“ S tím otravným tónem zamířila ke dveřím. „Objednej donášku jídla. A nezapomeň se nejdřív holek zeptat, co by si daly.“

„Jo, když myslíš.“

„A děkuju.“

„Seš mi dlužná.“

„Já vím.“

Vzhlédl jsem od knihy. „A hodně štěstí na tý dnešní schůzce.“

Starší sestra se zazubila, krátce mi mávla a zmizela ve dveřích.

Někdy bylo těžké mít starší sestru, kterou všichni vaši kamarádi chtěli ojet, sestru, která mi do všeho strkala nos a která nevěděla, kdy s tím přestat.

Ovšem povím vám tajemství – nevyměnil bych Skye za žádnou jinou sestru na světě.

Odfrkl jsem si a zavrtěl nad ní hlavou. Otevřel jsem knížku a snažil se zapomenout na to, že si kvůli ní dneska nezapíchám.

O něco později mi zakručelo v žaludku. Lákalo mě objednat jednu pizzu, aniž bych se Lorny a Jane zeptal, co chtějí, jenže Lorna by si pak celý večer stěžovala. Takže stálo za to vystoupat po schodišti nahoru a zeptat se jich, jen abych se vyhnul jejímu kňučení.

Hudbu už jsem neslyšel, teprve když jsem došel k Lorniným dveřím. Ztišily muziku, aby si mohly povídat. Jedním z důvodů, proč jsem nestál o přítelkyni, bylo právě to, že jsem věděl, jak moc si Lorna s Jane povídají. Nebyl jsem si jistý, jestli bych snesl, kdyby na mě někdo neustále mluvil.

„Je to pravidlo číslo dvě,“ uslyšel jsem Lornu vyštěknout.

Její protivný tón mě přiměl se zastavit. Nechtěl jsem s ní mluvit, když je v takové náladě. Měl jsem mladší sestru rád, ale většinu dní jsem ji nesnášel. Je mi fuk, jestli to znamená, že jsem vůl. Skye mi neustále opakovala, že Lorna z toho frackovství vyroste a stane se z ní fajn holka, kterou budu jednoho dne považovat za kamarádku. Jo, to určitě.

„To není pravidlo číslo dvě,“ odpověděla Jane tichým, ale pevným hlasem. Její tón mě překvapil.

„Je to tak,“ dohadovala se Lorna. „Měly bysme podporovat to, co má ta druhá ráda, a krýt si záda.“

„Ale měly bysme taky pochopit, co ta druhá ráda nemá. Já nemám ráda Gretu. Šikanuje lidi. Nechci s ní trávit čas.“ Jane sice nezvedla hlas, znovu však promluvila pevně.

Už jsem chtěl zaklepat a přerušit je, když Lorna odsekla. „Je to jenom párty. A už mě otravuje, že nikam nechodíme, protože seš jak malá!“

Zamračil jsem se. Bože, moje sestřička je fakt dáreček.

„Nejsem jak malá.“ Slyšel jsem, jak se Jane zachvěl hlas. „Jenom nemám potřebu se kamarádit s takovýma holkama, které se navzájem pomlouvají za zády a netušily by, co znamená slovo loajalita, ani kdyby Gucci prodával kabelku s tím slovem vyšitým na ní. Nepotřebuju být oblíbená, abych byla šťastná. Nejsem ovce.“

Povytáhl jsem obočí. Kdo je tahle holka?

„Chceš říct, že já jsem ovce?“

„Když to sedí...“

V tu chvíli bych si nejradši s Jane plácl.

„Aspoň nejsem trapnej sirotek! Nikdo jinej než já o tebe nestojí, Jane. Pomysli na to, než řekneš něco, čeho bys mohla litovat.“

V žaludku se mi zvířila zlost. Lorna McKennová byla mistryní manipulace. A to jí bylo teprve čtrnáct.

Zavrzání podlahových prken mě varovalo příliš pozdě a dveře se otevřely. Jane z nich vyletěla a málem do mě vrazila. Napřáhl jsem ruce, aby neupadla, a cítil, jak ve mně desetinásobně narostla zloba na sestru. Janiny zarudlé tváře pokrývaly slzy.

Fakt bezva.

Brečící puberťačka. Mohl bych spočítat, jak moc nesnáším ocitnout se v takové situaci.

Jane si otřela potůčky slz, vytrhla se mi ze sevření a pospíchala chodbou pryč.

Došlo mi, že bydlí půl hodiny chůze odsud. Skye by mě zabila, kdybych nechal tu holku jít domů samotnou.

A já bych nejradši zabil Lornu.

Naštvaně jsem si povzdechl, strčil hlavu do Lornina pokoje a uviděl ji, jak sedí na posteli a hledí do zdi s jasně červenými skvrnami od zlosti na tvářích.

Obývala tu větší ze dvou menších ložnic. Nejdřív se však pohádala se Skye, protože chtěla ten největší pokoj. Ovšem je to Skye, kdo platí nájem, takže největší ložnici si vzala ona. Já jsem tomu rozuměl. Zkuste to však vysvětlit Lorně. Nechápal jsem, jak ta holka, která vyrůstala stejně jako my, může být tak rozmazlená. Já jsem to prostě vzdal a vzal si nejmenší pokoj v domě. Přestože by za mě Skye ochotně bojovala, abych měl ten větší, protože jsem starší.

„Doprovodím Jane, aby se dostala bezpečně domů.“

Zalétla ke mně očima. „Cože?“

Zuřil jsem. „Doprovodím Jane domů. Jestli se odsud hneš, zatímco budu pryč, budu ti, než odejdu na vysokou, dělat ze života peklo.“ Natáhl jsem ruku a zabouchl za sebou její dveře.

Pelášil jsem ze schodů, abych dohonil Jane. Napadlo mě, že bych si vzal klíče od auta a odvezl ji domů, ale potřeboval jsem procházku, abych vychladl, než se k mladší sestře vrátím.

Venku jsem uviděl Jane pospíchat po chodníku.

„Jane, počkej,“ zavolal jsem za ní.

Překvapeně se otočila a dlouhé tmavé vlasy se jí rozlétly po ramenou. Zastavila se.

Když jsem se k ní přibližoval, poslední paprsky slunce se jí odrazily v oříškovozelených očích a mě to zničehonic zasáhlo – jako blesk nebo rozjetý kamion nebo jiné klišé – Lornina nejlepší kamarádka je docela krásná.

Ta myšlenka mě tak překvapila, až jsem se před ní prudce zastavil.

Ještě před rokem byla Jane Doeová nešikovné malé děcko s velkýma očima, ušima a pusou. Vypadala jako postavička z animovaného filmu.

Teď jsem si však všiml, že dřív baculaté tváře získaly ostřejší a výraznější rysy, že zkrátka vyrostla.

Ona skutečně vyrostla a dospěla.

Jane Doeová byla na cestě stát se kráskou.

To mě podrž.

Vytrhl jsem se z mrákot, které mi to vědomí způsobilo.

„Doprovodím tě domů.“ Dotkl jsem se Janina lokte a vyrazil.

Naštěstí se mnou bez dohadování srovnala krok – nechtěl jsem strávit půl hodiny přesvědčováním, že potřebuje, abych šel s ní.

Zpomalil jsem, když mi došlo, že mi sotva stačí.

Ve studeném větru mi na pažích naskočila husí kůže. Měl jsem si vzít na sebe mikinu. V polovině října je v Los Angeles pořád ještě teplo, večery však bývají chladné. Ne studené, ale dost chladné na to, abyste si radši vzali džíny místo kraťasů a na tričko hodili ještě mikinu. Přesto se Jane v letních šatech netřásla, takže pokud ten větřík snese čtrnáctiletá Kaliforňanka, měl by to zvládnout i kluk, který vyrostl na východním pobřeží.

Shlédl jsem na temeno její tmavé hlavy, zadíval se na její sklíčený výraz a znovu proklel mladší sestru. Povzdychl jsem si. „Neposlouchej Lornu, jasný? Nemá ráda, když není po jejím.“

Upřímně, netušil jsem, že je Jane schopná se Lorně postavit.

„Já vím.“ Jane ke mně vzhlédla těma krásnýma očima. „Poslední dobou je však dost krutá a člověk to snese jenom do určité míry.“

Hele, jsem chlap a chlapi si rádi myslí, že se nás takové blbiny nedotýkají, jenže jsem mezi svými kamarády poznal dost závisti, dokonce i mezi těmi v Bostonu, abych věděl, co může pokazit přátelství. Možná Lorna neměla radost, že se její plachá, neohrabaná kamarádka měnila v roztomilou talentovanou umělkyni, které si kluci brzy začnou všímat. Jestli už nezačali.

„Je dobře, že se dokážeš vzepřít.“ Cítil jsem se trapně, když jsem to říkal. Nevěděl jsem však, co jiného jí povědět. Za poslední rok jsme si s Jane vyměnili sotva dvacet slov.

„Všichni si myslí, že jsem měkká. Dokonce i Lorna.“ Vzhlédla ke mně, ale jakmile se naše pohledy střetly, odvrátila oči. „Já ale taková nejsem.“

Už před nějakou dobou jsem si uvědomil, že tu holku znervózňuju. Když jsme spolu byli v jedné místnosti, zřídkakdy mi pohlédla do očí.

Nemohl jsem s tím nic moc udělat.

Scházeli jsme z mírného kopečku tichou ulicí po čistém chodníku a míjeli domy ve španělském stylu s palmami v téměř každé zahradě. Tenhle svět je Dorchesteru na míle vzdálený.

„Píšeš teď něco nového?“ vyhrkla Jane najednou.

Málem jsem zakopl.

Přimhouřil jsem oči.

Lorno, já tě asi zabiju.

„Hm… ne že bych… Chci říct, nevěděla jsem…“ Jane pevně zavřela oči a ze mě při jejím zakoktání vyprchala zlost.

Naštvaný jsem sice byl, ovšem ne na ni. Mávl jsem rukou. „To nic.“

„Nikomu to nepovím.“

Pokrčil jsem rameny, jako by mi to bylo fuk, což mi ale zatraceně nebylo.

Šli jsme dál v tichosti.

Dokud…

„Četla jsem tu knihu. Tu od Richarda Mathesona. Já, legenda.“

Když se naše pohledy střetly tentokrát, neuhnula očima. Došlo mi, že si vyhledala knihu podle plakátu v mém pokoji. Uculil jsem se. Věnovala mi malá Jane Doeová pozornost?

„Jo? A co si o ní myslíš?“

„Bylo to dobré. Napínavé. Taky smutné.“ Povzdychla si a já jsem zaslechl, jak se jí zatřásl hlas a prozradil tak na ni, jak je nervózní. Téměř mi jí bylo líto, zároveň se mi však trošku líbilo, jak moc si uvědomuje, že jsem blízko ní. „Četla jsem potom A Stir of Echoes (Ozvěny mrtvých) a to se mi taky líbilo.“

„Nevěděl jsem, že čteš takový knihy.“

„Čtu všechno, co je dobré.“

Tomu jsem se usmál. „Jasně,“ přikývl jsem.

Když se pak ticho mezi námi prodlužovalo, napadlo mě, že možná Jane vypotřebovala všechnu svou kuráž pro jeden večer. Obvykle jsem měl ve zvyku mlčet. Ovšem na její blízkosti a tichosti se mi něco líbilo. Vzbuzovalo to ve mně zvědavost.

„Proč jsi nezavolala svým pěstounům, aby tě vyzvedli? Dobře víš, že bys večer neměla chodit tak daleko sama.“

Jane se kousla do rtu. „Mrzí mě, jestli tě tímhle otravuju.“

„To jsem neřekl. A není to odpověď na moji otázku.“

„Nerada je obtěžuju.“

Obtěžuje? Mají ji v pěstounské péči. Měli by se kvůli ní obtěžovat. „Dostávají peníze za to, že se o tebe starají, je to tak?“ Hned jsem poznal, že jsem to neměl říkat. Cítil jsem se provinile, když jsem viděl, jak se zachmuřila. „Tak jsem to nemyslel…“

„To nic. Jenom… Nerada dělám problémy. Do osmnácti mi zbývají ještě čtyři roky a chtěla bych do té doby zůstat u nich. Nechci se znovu stěhovat.“

„Jak dlouhou už s nima žiješ?“

„Skoro čtyři roky.“

Zamračil jsem se. „A s kým jsi byla předtím?“

Pokrčila rameny. „S několika rodinami.“

„A Greenovi jsou z nich ti nejhodnější?“ Můj kamarád Lip z Dorchesteru taky žil u pěstounů. Většinu života strávil s dobrou ženskou jménem Maggie. Její manžel byl kretén a lenoch a Maggie měla s pěti dětmi, které měli v péči, pořád plno práce, takže Lipovi prošla spousta vylomenin.

Jane zaváhala a mě něco zvláštně píchlo v hrudi. „Jo.“

„Proč jsi zaváhala?“

„Jsou prostě… fajn. Nevěnují mi moc času, ale zajistí, abych měla všechno, co potřebuju, a nekřičí na mě ani… nic jiného.“

„Nic jiného? Provedl ti snad někdo,něco jiného‘?“ Proč jsem najednou tak vytočený?

Jane ke mně vzhlédla a kvůli jejímu drobnému úsměvu a chápavému pohledu v očích jsem se cítil jako naivní malý kluk. „Jamie, ten systém má vady. V pěstounské péči žije příliš mnoho dětí, sociálních pracovníků je málo a pěstounů je rozhodně nedostatek. Zažila jsem obojí. Dobré i zlé.“

Na okamžik jsem zapomněl, že mluvím se čtrnáctiletou holkou, a ne s dospělým člověkem. Z vyčerpaného pohledu v jejích očích mi bylo zle. Způsob, jakým jsem vyrůstal já, znamenal, že jsem musel rychle dospět. Ovšem uvědomil jsem si, že to, jak vyrůstala Jane, taky znamenalo, že musela rychle dospět. Nepřipadalo mi to fér. „To mě mrzí.“

Chvíli mlčela, ale pak se zhluboka nadechla, jako by se na něco připravovala. Potom vyhrkla. „Připadáš mi jiný. Míň naštvaný.“

Jo, myslím, že mi Jane Doeová věnovala až moc pozornosti. Zamračil jsem se. „Co to jako znamená?“

„Býval jsi takový…“

„Takový co?“

Jane zacukaly rty a střelila po mně pobaveným pohledem, než se zadívala před sebe. „Mrzout.“

Měl jsem pocit, že původně hledala jiné slovo. A pořád jsem náladový mrzout. „Jo, no, ty bys taky byla, kdyby ti taťka utekl a nechal tě s takovou mamkou, jakou jsem měl, a ať už byla dobrá matka, nebo ne, stejně umřela.“ Zamračil jsem se a uvažoval, proč jsem to vlastně řekl.

Když se na mě podívala Jane tentokrát, hleděla mi pevně do očí, až mi to bylo nepříjemné. V jejích očích bylo tolik moudrosti, že jsem si připadal divně, jako bych byl mladší než ona. „Můžu ti něco říct? Něco, s čím jsem se nesvěřila ani Lorně?“

Přikývl jsem a věděl, že ať už to bude cokoliv, je to důležité. Netušil jsem, proč to chtěla prozradit mně ani proč jsem to chtěl vědět, ale bylo to tak.

„Jako miminko mě adoptovali.“

Cože?

Poznala, že jsem zmatený. Přikývla a její výraz tak posmutněl, až se mi zrychlil tep.

„Když mi bylo devět měsíců, adoptovali mě Marissa a Calvin Higginsovi. Jmenovala jsem se Margot Higginsová.“

„To nechápu.“

„Nemohli mít vlastní děti. Měli jedinou příbuznou, a to Calvinovu matku. Ta neměla Marissu ráda. A ani mě. Neměla ráda nikoho, koho Calvin miloval víc než ji. Tenkrát jsem si to samozřejmě neuvědomovala.“ Smutně se usmála. „Všechny ty věci si dáš dohromady, až jsi starší, víš? Všechny ty vzpomínky ti začnou dávat smysl, až dospěješ.“

„Jane… Nechápu…“ Jak mohla být adoptovaná a potom zase skončit v pěstounské péči?

„Milovali mě,“ zašeptala zarmouceně. „Byli moji máma a táta. Bylo mi sedm, když se to stalo. Měli bouračku. Byla jsem zrovna ve škole. Jeli spolu autem do práce. Teprve když zemřeli, jsem zjistila, že mě adoptovali. Že nebyli moji skuteční pokrevní rodiče.“

Cítil jsem, jak se mi kvůli ní převrátil žaludek.

„Chodila jsem tančit.“ Ztratila se v myšlenkách. „Dělala jsem balet. Bylo to ovšem drahé a já se pak stěhovala od jedněch pěstounů ke druhým. Neměla jsem ani mizivou šanci, že by platili za baletní lekce. Nějakou dobu jsem nekreslila nic jiného, jenom baletky. Ještě pořád to občas dělám. Kdykoli vidím tanečnici, připomene mi to, že jsem mohla mít jiný život.“ Smutně se zasměje. „Ale nemám. Je takový, jaký je, a každý se musí snažit ze života vytěžit co nejvíc. Přesto ráda o životě sním. Moje maminka Marissa mi slíbila, že až budu starší, vezme mě na opravdové baletní představení. Nikdy jsem balet neviděla.“

„Jednoho dne ho uvidíš.“ Vylétlo mi to ze rtů dřív, než jsem to mohl zastavit. Slib. Přesvědčení. „Proč se teď jmenuješ Jane Doeová?“

„Tátova máma mě nechtěla, přestože byla moje nejbližší příbuzná. Willa si myslí, že moji rodiče museli nechat všechno, včetně mě, mé adoptivní babičce. Že nesplnila jejich přání. O té adopci jsem se dozvěděla až po jejich smrti. Tátova máma nechtěla ani to, aby mi zůstalo příjmení mého otce. Sociální služba se s ní nechtěla dohadovat a mně bylo jenom sedm let. Změnili mi jméno na Jane Doeová a já jsem se vrátila do systému pěstounské péče.“

Prokrista. „To mě mrzí.“

Přikývla. Tváře jí zrůžověly. „Pověděla jsem ti to, abys věděl, že nejsi sám, Jamie. Myslím, že všichni kráčíme po chodbách střední školy a předpokládáme, že nikdo nerozumí tomu, čím jsme si prošli, jenže skoro každý má nějaké tajemství. Nějakou bolest, o níž nemluví.“

Hrdlo se mi sevřelo emocí, která do mě narazila, jako bych běžel proti zdi. Srdce mi v hrudi prudce zabušilo a ucítil jsem zrnko studu. Celý rok jsem se ke Skye choval jako vůl. Ještě i teď někdy ze zlosti a roztrpčení přehnaně vyvádím. Zavrhoval jsem holky. Ztrácel jsem s nimi trpělivost, když začaly předstírat, že jsem jim nevyjasnil na začátku, že s nimi nechci chodit. Ve škole jsem měl dobré známky, ale k učitelům jsem byl drzý. A bývaly chvíle, kdy bych se nejradši s někým porval.

Všechno tohle mělo příčinu v jedné věci.

Nicméně tady máme Jane Doeovou, jež truchlí po životě, který měla mít, a přesto se ke všem chová s trpělivostí, laskavostí a respektem.

Table of Contents

ČÁST PRVNÍ MINULOST

1. kapitola

2. kapitola