Marc Klein

Někde mezi

Poznámka překladatelky:

V knize je použit citát z románu Charlese Dickense
Příběh dvou měst v překladu Zdeňka Urbánka.

Copyright © 2021 by Marc Klein

Cover © Netflix 2022. Used with permission.

All rights reserved.

Translation © Jana Jašová, 2022

ISBN 978-80-242-8261-9

Památce Jessiky Kaplanové

A Karin, která vždycky byla

a bude mou venkovankou

Nejdřív Chlad – pak Mrákoty – poté odevzdanost

Emily Dickinsonová

ČERNÁ.

To byla vždycky Tessina oblíbená barva. Ne proto, že o ní influenceři básní jako o základní módní barvě pro bohaté aslavné. A rozhodně ne kvůli stylistům s prázdnou palicí, co pořád kladou stejnou příslovečnou otázku: je šedivá nová černá, je bílá nová černá, je fuchsiová nová černá?

Ne, Tessa milovala černou, protože pro ni symbolizovala nepřítomnost. Nepřítomnost barvy, nepřítomnost světla, nepřítomnost tvaru. Jednoduše řečeno, černá k sobě nepřitahuje pozornost. Je neviditelná. A právě po tom Tessa v životě toužila, zůstat neviditelná. Jenže ta černá, která ji halila teď, nebyla čerň neviditelnosti. Byla to čerň přítomnosti.

Kde vůbec je? Naposledy si vybavovala, jak vystupuje z městského autobusu. Venku pršelo, neměla deštník a při běhu za Skylarem za chvilku hrozně promokla. Zatočila za roh a spatřila jeho džíp couvající z příjezdové cesty, jeho rudá zadní světla probleskovala mezi provazci deště. A pak…

… najednou…

… temnota…

Tessa ucítila záchvěv strachu. Ta prázdnota kolem ji dezorientovala. Vznášela se prostorem, osamělá, a nikde nebyly žádné hvězdy, které by jí ukázaly cestu.

Kde to je? A co je důležitější, kde je Skylar?

„Jsem tady,“ ozval se.

Bylo to zvláštní. Tessa to nevyslovila nahlas, a stejně jí odpověděl. A co bylo ještě zvláštnější – neviděla Skylara, jen cítila jeho přítomnost vznášející se vedle ní v té podivné černi bez začátku a konce.

Všechno to bylo nějaké divné a Tesse se jako nejpravděpodobnější vysvětlení zdálo, že je to sen. Jeden z těch nejšílenějších vůbec, ale skončí jako většina podobných. Až si Tessa bude zítra ráno čistit zuby, to šílenství bude dávno zapomenuté.

V tu chvíli proniklo temnotou bílé světlo, velké jen jako špendlíková hlavička. Ale ne obyčejné. Tohle zářilo a očišťovalo, bylo jako tisíce sluncí zhuštěné lásky. Vábilo ji k sobě, vyzývalo ji, ať se k němu připojí. Tessa nikdy nechtěla zkoušet drogy, ale jestli se člověk takhle cítí, když se něčím sjede, pak by tomu možná mohla dát šanci.

„Panebože, to je krása,“ ozval se Skylar. „Pojď k tomu blíž.“

To byl celý Skylar. Vždycky se vrhal do neznáma, neprchal před ním. Se Skylarem Tessa cítila, že se jí nikdy nemůže stát nic zlého, protože se jí s ním nikdy nic zlého nestalo. A tak byla ochotná pustit se za bílým světlem. V tu chvíli začala vidět obrysy. Nejdřív byly rozmazané a beztvaré. Jak se ale blížila ke světlu, zvětšovaly se a projasňovaly a ona spatřila průsvitnou postavu své babičky Pat. Ta ale nevypadala jako v těch posledních dnech, kdy trpěla v nemocniční posteli. Tahle babička Pat byla zezadu zalitá světlem jako rocková hvězda na pódiu a vypadala mladá a plná života.

„Strejda Andy!“ vykřikl Skylar.

„Ne, to je moje babička Pat,“ namítla Tessa.

Nějak se stalo, že každý z nich viděl jiného zesnulého příbuzného. Jak to?

„Slyšíš je?“ zeptal se Skylar.

„Něco říkají…“

Nastala dlouhá odmlka a Tessa náhle ucítila, že je něco hrozně špatně.

„Tesso… říkají, že se musíš vrátit.“

„Jak to myslíš, vrátit? Kam vrátit?“

Skylarův hlas zněl bolestně zklamaně. „Prý to tak musí být. Ještě nepřišel tvůj čas.“

V tu chvíli Tessu něco zadrželo. Nějaká síla, která ji začala tahat pryč od Skylara.

„Skylare, počkej!“ vykřikla.

„Je mi to líto, Tesso. Miluju tě.“

Všechno se začalo rozmazávat, proměnilo se v rychle se pohybující chaos. Tessa vykřikla a silou vůle se to snažila zastavit, ale bílé světlo se zmenšovalo a bledlo jako umírající hvězda ve vzdálené galaxii…

Blikalo…

… blikalo…

… zhaslo.

Dvě

stě

jedenáct

dní

předtím

Tessa sníh ucítila ještě předtím, než vůbec otevřela oči. Víčky jí prostupoval intenzivní zářící jas a vlezle ji přemlouval, aby se probrala. Když se konečně probudila, jako první uviděla světlo vycházející z její „Inspirační nástěnky“. Byla to koláž slov a fotografií na stropě, která měla sloužit jedinému účelu: přimět Tessu, aby se jí vlastní život víc zamlouval. Měla tam citáty (CHRAŇ SI SVOU BUBLINU), běžná napomenutí (NEBUĎ POŘÁD NA INTERNETU!), umělecké černobílé fotografie (Robert Frank, Brassaï a jeho pařížské ulice za deště), a dokonce i pár skic, které nakreslila – než jí došlo, že ve skutečnosti má talent na fotografování.

Většina sedmnáctiletých by při pohledu na to načechrané bílé nadělení venku zajásala – znamenalo to, že nebude škola. Jenže Tessa nebyla jako většina sedmnáctiletých. Pro ni škola představovala únik před cizinci, s nimiž žila.

Před lety se Tessini rodiče ztratili beze stopy – nejdřív jeden, pak druhý. A následovala nekonečná série otočných dveří pěstounů. Některé rodiny byly lepší než jiné, ale většina byla strašná. Teď žila u posledního z bezdětných párů, které si ji vzaly k sobě, Mela a Vickie. Po roce už mohla prohlásit, že jsou z celé té bandy nepochybně nejlepší. Ale třebaže nedávno vyplnili dokumenty nutné k adopci, Tessa je pořád nedokázala úplně přijmout. To vyžadovalo důvěru a něco takového v sobě nenacházela snadno.

Oblékla se a popadla svůj starý fotoaparát Minolta, který měla vždycky po ruce. Byla už v polovině schodiště, když ucítila, jak k ní z kuchyně stoupá sladká vůně. Znamenalo to, že Vickie se vrátila z noční a teď si vaří snídani. Tessa chtěla projít kolem dveří kuchyně tak tichounce, aby o ní nikdo nevěděl, jenže Vickie měla zřejmě bionicky vylepšený sluch.

„Dělám lívance!“ zavolala na dívku.

Tessa neodpověděla a pokračovala přes halu ke dveřím. Ze skříně s venkovním oblečením si vzala péřovou zimní bundu. Vickie se objevila ve dveřích kuchyně, pořád v uniformě krupiérky kasina, s lesklou vínovou vestičkou na knoflíky, která jí těsně obepínala trup.

„Ty někam jdeš?“

„Ven, udělat pár fotek.“ Tessa vklouzla pažemi do rukávů bundy.

„Teď? Ještě ani neprohrnuli ulice.“

Tessa otevřela dveře domu. „Nechci prošvihnout to ranní světlo.“

„Až se vrátíš, co kdybychom se spolu podívaly na nabídku vysokoškolských programů?“

„Proč? Chceš se vrátit do školy?“ zeptala se sarkasticky Tessa.

„No tak, ber to vážně. Nikdy není moc brzo na žádost ostipendium. Jsi tak nadaná. Nechci, abys zahodila svou budoucnost.“

Proč ji kvůli tomu Vickie pořád otravovala? Proč ji dusila svou vřelostí? Proč se tak urputně snažila navázat vztah, který by se podobal mateřskému poutu? Možná to byla prostě chemie – podobný pud, jaký nutí psy útočit jeden na druhého bez zřejmého důvodu. Tessa se už naštěstí naučila, že nejlíp Vickie od té snahy odradí trefným odseknutím.

„Vickie, ty mluvíš jako motivační příručka.“

Její pěstounka si povzdychla a mlčky se vrátila do kuchyně. Tessa ucítila bodnutí výčitky, ale ne natolik silné, aby se omluvila.

Vzduch venku byl svěží a nehybný, obloha zalitá bledým světlem. Tessa se vydala do opuštěných ulic přímořského městečka Margate, kde teď žila. Z iPhonu jí do uší pulzovala její oblíbená indie hudba a s foťákem v ruce se pro ni svět smrsknul na obdélníček v hledáčku.

Nasnímala desítky záběrů, ale zjistila, že nejvíc ji fascinují auta na příjezdových cestách, pohřbená pod závějemi tak, že vypadala jako písečné duny. Jako by se matka příroda snažila vymazat ze zemského povrchu své nepřátele.

Tessa se dál brodila sněhem, který jí sahal až po kotníky, a nakonec se dostala na pláž Douglas Avenue. Po pláži se převalovala mlha a písek zakrývala dosud nedotčená bělostná pokrývka. Tessa se cítila jako kosmonautka na cizí planetě, každý její krok narušoval neposkvrněnou dokonalost krajiny. Kamkoli se podívala, tam viděla něco dalšího, co chtěla fotografovat. Zpěněné vlny s bílými čepičkami. Omšelé molo trčící do moře. Opuštěnou budku pobřežní stráže s nohama napůl zapadlýma v závějích.

O kus dál na pobřeží si všimla osamělé postavy, jež se zhmotnila z pokrývky mlhy jako duch utopeného námořníka. Na dálku rozeznala jen svítivě oranžovou kšiltovku, která vystupovala na pozadí okolní šedi. Zřejmě nějaký odvážlivec jako ona, co v opuštěné pláži taky viděl šanci vzdálit se od světa. Tessa si neznámého v oranžové kšiltovce stačila jednou vyfotit, než ho zase spolykala mlha.

Poprvé za celé ráno začala Tessa věnovat pozornost nepříjemnému vlhkému chladu na prstech nohou. Sklopila oči a došlo jí, že si nevzala sněhule, jen tenisky. To náhlé prozření v ní probudilo podezření, že je na nejlepší cestě k omrzlinám. Domů to teď měla dobrou půlhodinu. A ulice pořád nebyly protažené, takže ani nemohla zavolat Melovi, aby pro ni přijel. Třeba už budou mít někde otevřeno? V nějaké kavárně nebo restauraci? Někde, kde by mohla trochu roztát.

Když se Tessa dostala na Ventnor Avenue, všechno tam vypadalo bez života. Blok za blokem pátrala po nějakém obchodě, kde by se mohla aspoň trochu zahřát. Prsty u nohou ji přestaly zábst a začaly být necitelné, což určitě nebylo dobré znamení. Její poslední nadějí bylo kino. Věděla, že jeho majitel Sherman bydlí v pokojíku vedle projekční kabiny, takže mu sníh v cestě do práce nezabrání. Byla to sice dost nejistá šance, ale v zájmu svých prstů na nohou se Tessa pustila ulicí proti poryvu chladného větru.

Pokaždé, když šla kolem Komorního kina, žasla nad tím, jak se něco takového mohlo ještě udržet v chodu. V sále bylo padesát sedadel, většinou hrbolatých, s trčícími pružinami a rozedřenými potahy. Co umřela paní Shermanová, celý podnik ležel na majitelových bedrech. Sherman prodával lístky i gumový popcorn, a když usoudil, že je čas, spustil starou rachotící promítačku. Tessa byla navzdory tomu přesvědčená, že by si Sherman mohl slušně vydělávat, kdyby promítal nové nezávislé filmy. Jenže on se místo toho soustředil na bizarní zahraniční snímky se spoustou nahoty a staré béčkové filmy s herci, o kterých nikdo nikdy neslyšel. Jeden víkend promítal jen slavné hollywoodské trháky – Kačer Howard, Battlefield Earth a John Carter: Mezi dvěma světy. Svatá trojice kinematografické zhůvěřilosti.

Tessa zabočila za roh a ulevilo se jí, když spatřila Shermana v pokladně kina, jak přepočítává peníze z kasy. Ani se nepodívala na vývěsku, aby zjistila, co hrají. Přešla k pokladně a zaťukala na sklo. „Máte otevřeno, pane Shermane?“

Stařík vykoukl a usmál se. Znal Tessu dobře, protože do jeho kina chodila často. „Pro tebe mám,“ prohlásil a stiskl tlačítko. Přístroj před ním vyplivl vstupenku, kterou majitel kina prostrčil otvorem ve spodní části okýnka Tesse. Ta zalovila v kapse, vytáhla pár zmuchlaných bankovek a přepočítala je.

„Omlouvám se,“ hlesla. „Asi nemám dost.“

„Má člověk vůbec někdy dost?“ prohodil filozoficky stařík.

Tessa se usmála. „Myslím jako, že nemám dost peněz.“

Sherman přitáhl lístek k sobě, přetrhnul ho v půli a prostrčil otvorem zpátky. „Dobře se bav, Tesso.“

V zatuchlém sále bylo příjemně teplo a páchlo to tam spáleným popcornem. Tessa se posadila na sedadlo vedle středové uličky a stáhla si kabát. A co jí připadalo nejlepší? Byla tam úplně sama. Jako kdyby měla soukromé domácí kino.

Právě když světla potemněla, dveře vzadu v sále se otevřely. Po zemi se šířil trojúhelník jantarového světla a vyhoupl se na stěnu. Tessa na špinavém plátně spatřila lidský stín. Obvykle v podobné situaci reagovala na něčí přítomnost zklamáním. Dávala přednost samotě. Teď ale nějak vycítila, že neznámý je přátelský. Příchozí si vybral místo dvě řady za ní a posadil se.

Na plátně se objevily úvodní titulky a Tessa se soustředila na ně. Byly ve francouzštině, stejně jako název filmu, takže neměla ponětí, na co se to dívá. Hned první záběr ji šokoval: dva nazí lidé, kteří se v posteli zuřivě milovali. Tessa slyšela i hlas vypravěče, ale marně hledala ve spodní části plátna titulky ve své mateřštině. V dalším záběru se stejná dvojice mazlila na terase malebné chatky na pláži, hladili se a líbali. Pořád bez titulků.

Tessa uznala, že Sherman překonal sám sebe. Nejenže promítá filmy, které nikdo nechce vidět – teď už pouští i filmy, kterým nikdo nerozumí.

Otočila se k promítací kabině a zavolala: „Hej, kde jsou titulky?“

V tu chvíli uslyšela, jak se další divák za ní zvedá. Předpokládala, že neznámý si chce jít stěžovat majiteli, ale kroky místo ven zamířily uličkou k ní.

Neznámý byl asi v jejím věku a v šeru dokázala rozeznat jeho rozcuchanou kaštanovou kštici a vysokou hubenou postavu. Posadil se vedle Tessy a ji okamžitě obklopila jeho vůně. Dřevitá a sladká, dokonalá kombinace vstřícnosti a nepostižitelnosti.

Mladík sice působil neškodně, ale Tessa nedokázala ignorovat skutečnost, že ho nezná a je s ním sama v opuštěném kině. Kde by jí nikdo nepomohl, kdyby ten kluk chtěl udělat něco úchylného. Třeba si rozepnout poklopec.

Musíš vstát, Tess. Vstaň a běž pryč. A rozhodně se na něj neotáčej, ať ho ještě nepovzbudíš.

Sevřela polstrované područky a předklonila se, aby vstala. Než to stačila udělat, kluk vedle ní promluvil.

„Jmenuje se to Betty Blue,“ sdělil jí. „Dívej se a já ti budu překládat.“

Pronesl to laskavě, tak proč jí to připadalo jako rozkaz? Tessa se dívala, jak kluk obrací obličej k plátnu. Okamžitě začal šeptat a nenuceně tlumočil dialog z francouzštiny do angličtiny.

To rozhodlo. Kdyby Tessa vstala teď, bylo by to nezdvořilé. Víc než nezdvořilé – bylo by to jako vztyčit prostředníček na celý svět. Cizí člověk jí nabídl svou pomoc a ona ho pošle do háje? Samozřejmě není žádná odbornice na úchyly, ale kolik z nich voní tak hezky, až máte chuť se do nich zakousnout?

První půlhodinu se Tessa vůbec nedokázala soustředit na film. Až příliš si uvědomovala teplo jeho dechu na svém krku, to, jak vyslovuje jisté výrazy. Zkoušela uhodnout, odkud je. Z New Jersey? New Yorku? Po čase na tom přestalo záležet, protože jí jeho hlas začal splývat s filmem. A Tessa se zanedlouho úplně ponořila do příběhu, který se odehrával na plátně.

Film vyprávěl o posedlé lásce. Krásná nespoutaná Betty svede smolařského řemeslníka Zorga, který opravuje plážové chatky a v jedné z nich žije. Jejich láska sílí, ale stejně tak sílí záchvaty Bettyiny sebedestruktivní zuřivosti. Když zjistí, že se zmýlila a není těhotná, vydloubne si masochisticky oko a skončí v katatonickém stavu v psychiatrické léčebně. Zorg ji ve strhujícím posledním projevu lásky zadusí polštářem, takže film končí typicky francouzsky.

Téměř tři hodiny po začátku se objevily závěrečné titulky. Tesse sklouzly oči do klína a zjistila, že bezděčně svírá ruku svého tlumočníka.

„Ježíši! Promiň!“ vyhrkla a uvolnila sevření. „Jak dlouho to dělám?“

„To nevím,“ odvětil chlapec. „Už asi tak před hodinou jsem ztratil cit.“

Tesse bylo příšerně trapně. „A proč jsi nic neřekl?“

„Nevím, myslel jsem, že se mě snažíš utěšovat. Je to tak depresivní film.“

„Vždyť je o lásce,“ pronesla Tessa, jako by se to rozumělo samo sebou.

Mladík se zamračil. „Ne všechny milostný příběhy jsou depresivní.“

„Ty dobrý jo.“

Když viděla jeho pochybovačný výraz, začala vypočítávat: „Romeo a Julie, Anna Karenina, Bouřlivé výšiny, Anglický pacient. A mohla bych pokračovat dál a dál. Právě konec vztahu – jeho smrt – je to, kvůli čemu je nějaký milostný příběh nezapomenutelný.“

„A co Pýcha a předsudek? Nebo Jana Eyrová? Ty mají šťastný konce,“ namítl.

„Jen proto, že tyhle autorky se rozhodly skončit předčasně. Předtím, než se všechno pokazilo.“

„To je zajímavý způsob, jak… nepřiznat, že nemáš pravdu.“

„Ale prosím tě,“ ušklíbla se Tessa. „Jen si představ, že by Leonardo DiCaprio v Titaniku přežil.“

„Musím?“

„Jack Dawson. Nezaměstnaný chudý gambler s – přinejlepším – mizivým výtvarným talentem.“

„Uznávám, že jeho kreslířská technika byla amatérská, ale zachránil Rose život!“

„Potom, co ji uháněl jako magor a přebral ji jejímu snoubenci! A chudák Rose byla svým milencem tak zhypnotizovaná, až věřila, že by ji s ním čekal život plný vášně a dobrodružství. Panebože. Spíš život plný zoufalý chudoby a jeho ponižujících nevěr.“

„Titanic 2: Pokud vám první díl připadal tragický, počkejte, co přinese dvojka,“ zadeklamoval hoch.

Tessa se rozesmála. Jeho pohotová replika ji připravila o obvyklé sebeovládání.

Titulky na plátně skončily, v sále se rozsvítilo světlo a teprve v tu chvíli Tessa zaznamenala chlapcovy smaragdově zelené oči. Takové ještě u nikoho neviděla. V těch očích nebyl ani náznak nejistoty, ale zároveň zářily vzrušením ze všeho nepoznaného, co skrývá budoucnost.

„Doufám, že můj překlad byl uspokojivý?“

„Víc než to,“ uznala Tessa. „Jestli se někdy stanu velvyslankyní ve Francii, najmu si tě jako tlumočníka.“

Kluk se usmál a vsunul ruce do kapes nemoderní bundy. Když se zvedl, Tessa vstala taky a po cestě uličkou pokračovali v hovoru.

„Jak to, že mluvíš tak dobře francouzsky?“

„Neměl jsem na vybranou,“ odpověděl chlapec. „Táta je profesor lingvistiky. Když jsem se narodil, snažil se zrovna vyvíjet novou metodu výuky cizích jazyků, takže jsem byl něco jako jeho pokusný králík. Do mých dvanácti mě naučil plynně francouzsky, portugalsky, španělsky a italsky.“

„To si děláš srandu. Nemíchá se ti to někdy?“

„Jenom ve snech. Moje sny jsou totálně zmatený. Někdo se mě zeptá španělsky, já odpovím francouzsky, ten člověk zareaguje italsky. Vážně je mi trochu líto mýho podvědomí. I normálně je těžký interpretovat sny a představ si, kdyby v těch tvých mluvil každý jiným jazykem.“

Prošli vestibulem a dveřmi ven z kina. Tessa milovala ten okamžik, kdy se člověk vynoří z kina do jasného denního světla. Připadalo jí to, jako by se pár hodin někde ukrývala před skutečností. Ventnor Avenue před nimi se konečně probrala. Ulice byly protažené a auta opatrně popojížděla po kluzkém povrchu.

„Ten tvůj starý foťák je super.“ Chlapec se zadíval na přístroj, který měla Tessa pověšený přes rameno. „Ty nefotíš digitálně?“

Zavrtěla hlavou. „Na filmu tomu člověk dá mnohem větší dynamiku. A taky jsem závislá na vůni chemikálií při vyvolávání. Z těch výparů jsem vždycky v rauši.“

„Asi jako já teď z tvých očí.“

Srdce se jí zatřepotalo. Vážně zrovna řekl to, co myslí? Odpověděla jí červeň, která se mu rozlila po tvářích.

„Sakra, to bylo laciný,“ zamumlal.

„Ne,“ uklidnila ho, ale pak si do něj rýpla: „No, trochu možná…“

„Přísahám, že v mý hlavě to znělo dokonale.“

„V tom případě počkej, já si to zkusím taky jen pomyslet…“ Tessa zavřela oči, kvůli dramatickému efektu se několikrát nadechla a zase oči otevřela.

„Pořád trapný?“ zeptal se její společník.

„Trochu.“

Oba se rozesmáli. Za zády slyšeli šramot, jak se majitel kina vrátil do budky a zíral na ně. Jejich soukromá chvilka přestala patřit jen jim.

„No, asi už bych měl…“ Chlapec zvedl palec a namířil s ním přes rameno.

„Jo, já taky,“ vyhrkla Tessa. Vzápětí se lekla, jestli to neřekla až moc rychle. Jestli z toho až moc nečišelo, jak je zklamaná.

„Díky, žes mě nechala, abych ti tři hodiny šeptal do ucha.“

„Není zač.“

A chlapec s těma nejzelenějšíma očima, jež kdy Tessa viděla, zvedl ruku na pozdrav a vydal se pryč. Dívala se za ním, jak kráčí po chodníku a ve sněhu za ním zůstávají stopy. S každým jeho dalším krokem jako by v Tesse něco víc a víc pohasínalo – jako když plamínek svíčky bliká a bliká, až z něj nakonec zbyde jen chvějící se pramínek kouře.

„Skylar.“

Užasla, když za rohem obchodu na konci bloku znovu vykoukla jeho hlava.

„Tak se jmenuju. Skylar.“

„Já Tessa.“

„Třeba se zase uvidíme?“

„Jo, teda… to bych ráda,“ opravila se.

A byl pryč.

Tessa zůstala na chvíli stát na místě a snažila se vyznat v tom, co právě cítí. Nejdřív přišla euforie, lehkost, která jí proběhla celým tělem a hrozila, že ji zvedne z chodníku. Jenže ten nádherný pocit vzápětí podminoval důvěrně známý nedostatek sebedůvěry. Neříkala jsem hlouposti? Vypadala jsem dobře? Vážně jsem se mu líbila, nebo se jen snažil chovat mile?

V tu chvíli Tesse došlo, že na jejím těle něco chybí. Bunda. Byla tak pohlcená setkáním s tím úžasným cizincem, že ji nechala v kině.

Vrátila se do sálu, našla svou péřovku a vykročila uličkou zpátky, když něco zahlédla. Leželo to pod sedadlem, kde seděl Skylar původně. Tessa zašla hlouběji do řady, klekla si a natáhla se do stínu pod sedadlem. Její prsty na něco narazily a vytáhla to ven. Když si předmět podržela na světle, nebyla vůbec překvapená. Došlo jí, že vesmír chtěl, aby se dneska se Skylarem setkali. Když se mu to nepovedlo ráno na pláži, zkusil to znova.

Na Tessině dlani totiž ležela oranžová kšiltovka.

Dvě

stě

jedenáct

dní

předtím

Shannon Yeová byla ta nejtypičtější studentka předposledního ročníku střední školy Atlantic City High, jaká se dala najít. Byla posedlá, ne nutně v tomto pořadí: svými vlasy, tím, aby nosila nejvíc trendy oblečení, masturbačními vtípky, texty Drakeových písniček, které znala zpaměti, hledáním dokonalého způsobu hydratace pro svůj typ pleti, svou tajnou přísadou do svého oblíbeného nízkotučného cupcaku (vážně je to křída?) a trávením sobotních večerů s opilými fotbalisty v naději, že po ní někdo z nich vystartuje, jelikož za střízliva by to neudělal.

Z těchto a mnoha dalších důvodů by Shannon měla být tou poslední osobou na světě, se kterou by Tessa chtěla trávit volný čas. Jenže nějakým záhadným projevem vesmírného smyslu pro humor byla Shannon už od dvanácti let Tessina nejlepší kamarádka.

Shannon se s rodiči do Margate přistěhovala uprostřed školního roku z Jižní Koreje. Její otec, známý plastický chirurg, se uvedl tím, že koupil nejdražší dům na Bayshore Drive – a nechal ho strhnout, aby si tam dal postavit ještě větší obludnost.

Shannon se první den v nové škole posadila na volné místo vedle Tessy a hned se začala chovat, jako by už byly nejlepší kamarádky. „Jsem Shannon,“ představila se. Obočí se jí klenula jako srpky měsíce. „A omlouvám se, že moc mluvím. Pracuju na tom.“

A jako by chtěla ukázat, že to bylo oprávněné varování, od té chvíle nezavřela pusu. Hlasivky měla snad na raketový pohon. A to nejen při vyučování, kdy neustále vykládala Tesse své názory na běžné věci kolem nich. Taky při obědě. O přestávkách. V autobuse cestou do školy a z ní. Dokonce i o víkendech se Shannon objevovala v Tessiných pěstounských rodinách s tím, že si s ní jde hrát. Pravda ale byla taková, že se Shannon zase nemusela tak moc snažit. Byla to Tessina jediná kamarádka.

Tessa se pokoušela najít odvahu Shannon vysvětlit, že chce být sama, že preferuje být sama. Nikdy se jí ta slova ale nepodařilo dostat z úst. Sama tolikrát za život zažila odmítnutí, že by se spíš rozpustila v kyselině, než aby něčemu takovému vystavila jinou lidskou bytost.

Ale jak obě dívky dospívaly, stalo se něco zázračného. Shannon z nich svým čirým úsilím a odhodláním dokázala udělat nerozdělitelnou dvojici. Pravda, neměly moc společného. Shannon nakupovala v buticích s nabubřelými názvy, Tessa si všechno pořizovala v zatuchlých secondhandech. Shannon toužila, aby si jí druzí všímali, Tessa zoufale toužila být neviditelná. Shannon Tessu tahala do nehtových studií, Tessa ji na obskurní umělecké výstavy. Jejich přátelství bylo příkladem toho, jak se přitahují protivy. Když se ale všechno podělá, co záleží na tom, jestli má vaše kamarádka radši Nicholase Sparkse než Mayu Angelou? Nejdůležitější je loajalita. Nejdůležitější je vědomí, že se máte na koho spolehnout. Že je tady někdo, kdo se na vás nevykašle.

A možná proto Tessu po opuštění kina (s oranžovou kšiltovkou v ruce) nohy nesly samy od sebe na to jediné místo, kde toužila být: k Shannon domů.

Když zazvonila, otevřela jí Shannonina matka, která se vždycky tvářila ustaraně.

„Vypadáš nějak zmrzle, Tesso. Proč nemáš zimní boty?“ podivila se.

„Potřebuju mluvit se Shannon, je doma?“

„Bohužel je nemocná. Nějaká infekce v krku.“

„Proboha, mami, nic mi není!“

Tessa vzhlédla a uviděla svou kamarádku stát nad schody, v sepraných teplácích a s bledým obličejem.

„Je to nakažlivé,“ varovala paní Yeová návštěvu.

Tesse to bylo jedno. Protáhla se kolem Shannoniny matky, vyběhla po schodech a loupla očima po Shannon. Pohledem, který hlásil, že je okamžitě nutný zásah nejlepší kámošky.

Tessa vrazila do kamarádčina pokoje a okamžitě ji obklopilo aroma, jež dokázala popsat jen jako „pach nemoci“ – potu, aspirinu a míchaných vajíček. Hupsla na Shannoninu postel, přímo do centra virového víru. Shannon za sebou zavřela dveře a vlezla si do postele za ní.

„Vypadáš, jako bys chtěla začít zpívat a tancovat,“ prohlásila.

„Totiž,“ nadechla se Tessa, „myslím, že jsem zrovna našla svou pravou lásku.“

Tesse trvalo hodinu, než v krátkosti seznámila Shannon s dramatickými událostmi toho dopoledne. Kamarádka byla jako vždycky dokonalá posluchačka. Smála se v těch správných okamžicích, tiskla si ruce na hruď, když zaznělo něco dojemného, horlivě mávala rukama, když chtěla, aby Tessa honem povídala dál, a zatvářila se zklamaně při zjištění, že příběh má tak deprimující konec.

„Cože? Neřekl ti o telefonní číslo? Prostě se jen představil? Jako Bond, James Bond?“

„Taky mi nechal svou kšiltovku.“ Tessa s ní zamávala před obličejem. „Aspoň podvědomě.“

„Co na ní znamená to P?“

„Nemám ponětí.“

„Víš co? Už teď ho nesnáším,“ prohlásila Shannon.

„Musíš mi ho pomoct najít,“ oznámila jí Tessa. „Okamžitě.“

„Jen se na sebe podívej. Jsi jím úplně posedlá. Teď se mi snad konečně přestaneš posmívat, že vyšiluju kvůli klukům.“

Další dvě hodiny strávily na Shannonině laptopu důkladným internetovým průzkumem a snažily se najít cokoli o mladíkovi jménem Skylar. Shannon se už léta jednostranně zamilovávala do různých kluků, takže měla rozsáhlé zkušenosti s kyberstalkingem. „Facebook a Twitter jsou pro amatéry,“ prohlásila, když se na těch sítích snažila najít profil uživatele jménem Skylar. Bez úspěchu.

Zkusila pak různé pochybné vyhledávače určené přímo k dolování informací ze životů lidí. Když ani tak nic nenašly, Tessa si začala lámat hlavu, jestli Skylar nepatří k tomu bezpočtu cizinců, které má v životě potkat jen jednou a víckrátne.

Shannon nakonec objevila nějaké stránky, které nabízely informace o lidech za poplatek, a vytáhla svou nejsilnější zbraň: kreditní kartu. O padesát dolarů později se jim podařilo najít jen tři muže jménem Skylar. Jeden byl po smrti, jeden v důchodu a jeden veterán z války v Iráku, momentálně pohřešovaný.

„Musel ti říct falešný jméno,“ mínila Shannon.

„V žádným případě. Není takový. Kdybys ho poznala, věděla bys to.“

„To je teda totálně ujetý,“ prohlásila Shannon. „Nikdy jsem nepotkala nikoho, kdo by vůbec nebyl na sociálních sítích. Zvlášť nikoho v našem věku.“ Strčila si do nosu sprej a vystříkla do dutin trochu tekutiny.

„Je to cool,“ opravila ji Tessa. „Je jako z jiný doby. Jako já. Určitě bych nechtěla najít jeho selfíčka, jak se objímá s nějakýma ožralýma kámošema s kelímky piva v rukou.“

„Třeba sis to celý vyfantazírovala?“ nadhodila Shannon. „Tvoje vzbouřený adolescentní hormony ti vytvořily obrázek dokonalýho neexistujícího kluka?“

„Moje hormony neumějí francouzsky.“

„Tak už mě napadá jen jedno – vyvolat tvý fotky,“ navrhla Shannon. „Třeba něco zjistíme z tý jeho fotky, cos udělala?“

Fotografie! Zatraceně, Tessa ve všem tom vzrušení úplně zapomněla, že má v kapse bundy cívku filmu obsahující záběr Skylara na pláži. Matně si vybavovala, že měl pod rozepnutou parkou mikinu a na ní nějaký nápis. Třeba to bude název jeho střední školy nebo města, odkud je?

O deset minut později už byla Tessa doma a vrhla se na vyvolávání snímků. Když se přestěhovala k Melovi a Vickie, přemluvila je, aby si mohla jejich podkroví upravit na temnou komoru – výměnou za slib, že jestli kvůli jejím chemikáliím barák vyhoří, zavazuje se k celoživotnímu splácení jeho ceny a věčnému pokání.

Během posledního roku výdaje za fotopotřeby polykaly stále větší část jejího kapesného a úspor. Upravování digitálních fotografií na počítači pro ni byla jen další lež ve světě lží. Není snad smyslem umění odhalovat pravdu?

To dopoledne exponovala tři filmy – každý s šestatřiceti fotografiemi –, jenže už si nevybavovala, na kterém filmu je Skylar.

Z vaniček s vývojkou se před jejíma očima vynořoval jeden kontaktní tisk za druhým, na každém řady maličkatých obrázků, které vyobrazovaly její ráno – opuštěné ulice, auta zapadaná sněhem. Každý vyvolaný negativ zachycoval okamžiky, kdy se blížila k pláži a k setkání se Skylarem v oranžové kšiltovce. Tessa si po nějaké době uvědomila, že tenhle den jako by napsal nějaký autor thrillerů – Skylarův snímek musí být až na posledním filmu.

Znovu zhasla. V naprosté tmě otevřela kazetu s filmem otvírákem na konzervy, aby ponořila materiál do vývojky.

Náhle se dveře podkroví otevřely. Kužel světla vyletěl po schodech a zalil Tessiny ruce i nevyvolaný film žlutou září. Do prdele! Byla tak nedočkavá, aby se pustila do práce, že za sebou zapomněla zamknout.

„NE!“ vykřikla. „Vyvolávám!“ Přitiskla si film k břichu a sklonila se nad ním v zoufalé touze ochránit ho před osvícením.

„Za deset minut je večeře!“ zavolal její pěstoun Mel, který si vůbec neuvědomoval, co právě udělal. Zavřel hned dveře a místnost se znovu ponořila do tmy.

Jenže na tom nezáleželo. Jestli byla na Skylarově záběru nějaká nápověda, teď už vybledla do nicoty.

Skylar se do jejího života vynořil z mlhy a zmizel z něj úplně stejně.

Teď už bylo jasné, že má v úmyslu v ní zůstat.