Table of Contents

- Úvod

- Spíš Monty Python než Mechanický pomeranč

- Kyjevská Rus

- Zelenskyj, služebník oligarchy?

- Židem v očích druhých

- Od Majdanu k Služebníkovi lidu

- Mimo systém

- Země smějící se sama sobě

- Donbaská léčka

- Amatér a moc

- Proměna

- Závěr

Volodymyr Zelenskyj – Ukrajina v krvi

Gallagher Fenwick

Euromedia

Volodymyr Zelensky L’Ukraine dans le sang

© 2022 Groupe Elidia Éditions du Rocher

Translation © Zuzana Raková, 2022

ISBN 978-80-242-8667-9

Dině, Nanor a Zoey

„Ale co, u čerta, na té galéře pohledával?“

Moličre, Skapinova šibalství (II. dějství, 11. výstup,

překlad Svatopluk Kadlec, 1956, Praha: Arthur, 2014, s. 45)

Úvod

Novinář: „Řekni mi, je to výhoda, nebo nevýhoda, že jsi umělec? Nedovolil bych si nazvat tě klaunem…“

Zelenskyj: „A proč ne? Charlie Chaplin byl největším z klaunů, byl to génius a mimochodem bojoval s fašismem.“[1]

(25. prosince 2018)

Na vyprávění o životě nějakého člověka v okamžiku, kdy právě píše některé z nejvýznamnějších stránek své existence, je cosi absurdního. Vytrvalé úsilí zachytit to, co nás fascinuje nejvíc, totiž jeho přítomnost, je předem odsouzené k nezdaru. Právě současná situace Volodymyra Oleksandrovyče Zelenského nás vybízí k tomu, abychom si udělali čas a vydali se zapátrat v životní dráze této osobnosti po událostech, podrobnostech, návratech, které jí dodají na větší plastičnosti. Během této cesty se musíme samozřejmě zastavit a vzdát se snahy zachytit to, co teprve nastane. Naše práce se podobá spíš sérii fotografií než filmu. Vyňali jsme ze života a tvorby Volodymyra Zelenského některé okamžiky, z nichž jsme se pokusili vytvořit portrét, který si neklade za cíl ani dosáhnout úplnosti, ani prozkoumat všechny zákruty jeho duševních pochodů. Na druhé straně, když vypravujeme o jeho veřejných okamžicích – a jeho život je jich plný – když pečlivě pozorujeme, co říká a jak to říká, když ho pozorujeme v různých situacích, začíná se nám postupně odhalovat. Na jeho vizi Ukrajiny, jeho vztahu k druhým lidem, ke konfliktu i k regionu, v němž se nachází, na způsobu, jakým chápe krizi, s níž je konfrontován, závisí z velké části bezpečnost celé země, a dokonce i celého kontinentu. Pokusili jsme se pohlédnout na jeho životní dráhu, změřit jeho úspěchy ve světle jeho nezdarů, odhalit jeho slabosti i silné stránky. Zčásti abychom uspokojili vlastní zvědavost, ale zčásti proto, abychom dovedli lépe předvídat a pochopit rozhodnutí komika, který se stal náhle jedním z nejmocnějších mužů světa.

Jak se to stalo, že se tak najednou ocitl v záři reflektorů mezinárodní scény? Pronáší jeden projev za druhým před zástupci různých států světa, od japonského parlamentu až po americký Kongres. Volá po zpřísnění sankcí vůči Rusku a po dodávkách vojenských prostředků pro svou zemi, aby porazil nepřítele. Zahrnuje výčitkami ty, kteří dělají příliš málo. Neváhá poslat domů německého prezidenta ve chvíli, kdy ten už je na cestě do Kyjeva. Vystupuje rázně před Radou bezpečnosti OSN a žádá ji, aby vyloučila jednoho ze svých stálých členů, Ruskou federaci, nebo aby samu sebe rozpustila. Říká velmi podstatné věci velmi jednoduchými slovy. V tom spočívá jeho dar komunikace, která nachází odezvu nejprve u jeho vlastního lidu a posléze dobývá srdce i mysl lidí daleko za hranicemi jeho země.

Lidstvo vždy žíznilo po hrdinských příbězích, vždy potřebovalo mýty a společné tužby. Zelenskyj se co nejvíc ukazuje, místo aby se schovával, zůstává důstojný, místo aby se zhroutil, dívá se smrti zpříma do očí, místo aby se k ní otočil zády, a tím vším ztělesňuje určitou představu statečnosti. Tím, co říká, i svým postojem nás nutí přemýšlet o naší vlastní ochotě obětovat se. Staví nás před hypotetickou otázku, kterou si možná jednoho dne budeme nuceni položit: „Co bych dělal já na jeho místě?“

Zelenskyj nemá rád válku, protože zná dějiny své země, která je mimo jiné jednou z „krvavých zemí“, jíž prošly mnohé mezinárodní střety. Ty jen na samotné Ukrajině stály ve 20. století život milionů lidí. Tato obrovská bolest je vepsána v prezidentově rodinné paměti. Rovněž je vepsána v hymně jeho země. V 19. století ji složil ukrajinský řeckokatolický kněz Mychajlo Verbyckyj. Autorem jejích slov, převzatých z básně otištěné poprvé v roce 1863 ve lvovském deníku Meta, je Pavlo Čubynskyj. Hymna byla definitivně přijatá po vyhlášení nezávislosti. Každému občanovi, který ji zanotuje, připomíná cenu, jakou má svoboda:

„Ještě neumřela Ukrajiny ani sláva, ani svoboda,

ještě se na nás, bratři Ukrajinci, osud usměje.

Zhynou nepřátelé naši jako rosa na slunci,

začneme konečně vládnout v naší zemi.

Refrén

Duši, tělo obětujeme za naši svobodu,

ukážeme, že jsme, bratři, z kozáckého rodu.

Ještě neumřela Ukrajiny ani sláva, ani svoboda,

ještě se na nás, bratři Ukrajinci, osud usměje.

Zhynou nepřátelé naši jako rosa na slunci,

začneme konečně vládnout v naší zemi.

Povstaňme bratří v boj krvavý od Sanu k Donu,

v domovině otců nenecháme nikoho vládnout.

Černé moře se usměje, děd Dnipro zaraduje,

v naší Ukrajině se osud změní.

Práce rukou a upřímné nadšení doplní svoje

a svobody píseň bouřlivá se po kraji rozlehne,

za Karpaty se odrazí a po stepích zahřmí,

sláva Ukrajiny stane mezi národy.“[2]

Válka je zpět a Zelenskyj je v první linii, připraven psát dějiny své země. Prohlašoval o sobě, že je připravený přijmout velké ústupky, jen aby zachránil životy ukrajinského národa a učinil konec krveprolévání. Avšak od začátku svého mandátu má proti sobě autokrata, který rád válčí, pro nějž je válka přímo způsobem vládnutí a jenž vztah k vnějšímu světu vnímá pouze prizmatem síly.

Charlie Chaplin se tak musí stát Churchillem. Zelenskyj, ovládající pravidla digitální komunikace, jíž využívá k povzbuzení nelítostného, ačkoli směšně slabého odporu vůči násilí obrovského agresora, se stal tváří obklíčeného národa, připraveného bít se až do konce. Při projevu před Evropským parlamentem, vyděšeným návratem tragédie na evropské území, si jeho chraplavý a odhodlaný hlas vynucuje u auditoria respekt a vhání slzy do očí tlumočníkovi, který překládá z ukrajinštiny do angličtiny.

Než řečník vstane od stolu, zvedne ještě sevřenou pěst, symbol protifašistického boje, jako by říkal: „Neprojdou!“ Jeho země (mající přibližně šest set tisíc kilometrů čtverečních a 44 milionů obyvatel) se dívá zpříma do očí ruskému sousedovi, svou rozlohou (17 milionů kilometrů čtverečních pro 145 milionů obyvatel) největší zemi světa. Válka není jen otázkou velikosti, avšak tato čísla živí mýtus o malém komediantovi, který se stal prezidentem a vyzývá obra na souboj. Miliony lidí po celém světě v něm vidí hrdinskou tvář, zvěčněnou díky snímkům, jež se staly okamžitě ikonickými. Odteď je vykreslován jako David bojující proti Goliášovi nebo jako „kapitán Ukrajina“ ‒ s odkazem na hrdinu amerických komiksů Marvel. Jaká ironie osudu u prezidenta, který ve svém inauguračním projevu prohlásil: „Nechci, aby ve vašich kancelářích visely moje obrazy. Prezident není ikona, není modla ani portrét. Raději si tam pověste fotografie svých dětí a před každým rozhodnutím se na ně podívejte.“[3] Odmítat zbožňování, a přitom pracovat na své popularitě je stabilním rysem tohoto muže s oslnivou životní drahou, který se postavil čelem vůči očekáváním, ale hlavně vůči předsudkům. Zelenskému trvala přeměna na lídra mezinárodního významu jen několik málo hodin. Jeho skromnost je upřímná, ale zároveň je nástrojem jeho kouzla, jako například když ve svém bunkru říká novinářům: „Já nejsem ikonický, to Ukrajina je ikonická.“[4] Klást do popředí spíše boj své země než svůj vlastní ve chvíli, kdy mu na rtech visí davy celého světa, co může být skromnějšího, a tedy obdivuhodnějšího? Zelenskyj měl vlastně vždy smysl pro kolektiv a stejně tak pro úsilí. To jsou dvě základní hybné síly jeho života. Byl vždy velmi ambiciózní, pracovitý a velmi věrný v přátelství. Takto funguje odjakživa. Třicet let se pohybuje v komediích všeho druhu, od satiry přes burlesku k vaudevillu, a nikdy ho neopouští houf přátel z dětství. A tak se i po svém vynesení do nejvyšších pater politiky logicky obklopuje těmi samými lidmi. Herec, podnikatel, politik, státník. Muž kompromisů a také ústupků. U toho, kdo vyslyšel volání dějin, však nechybí ani stinné stránky. Rozdíl mezi tím, kým mohl být, a tím, kým se stal, ukazuje cestu, již na své životní pouti urazil.

[1] https://www.youtube.com/watch?v=P8OBR9yjgFA

[2]

Autorem českého překladu hymny je Petr Želiezko. [Francouzský odkaz byl nahrazen českým, pozn. překl.]

[3] https://www.president.gov.ua/en/news/inavguracijna-promova-prezidentaukrayini-volodimira-zelensk-55489

[4] https://edition.cnn.com/2022/03/01/europe/volodymyrzelensky-ukrainecnn-interview-intl/index.html

Spíš Monty Python než

Mechanický pomeranč

„Válka! To je příliš vážná věc na to, abychom ji svěřili vojákům,“ říkával Georges Clemenceau. V případě Ukrajiny je svěřena komikovi. Právě komediální styl přitahoval Volodymyra Oleksandrovyče Zelenského velmi záhy, již od útlého dětství, a tento zájem u něj přetrval až do chvíle, kdy se dostal k politické moci. Přesto se dokáže postavit násilí, ať už společenskému, ekonomickému, či dokonce fyzickému. Častokrát jej zesměšňoval a myslel si, že jej lze zastavit slovy. Až do 24. února 2022, do dne ruské invaze. Během několika hodin se tento muž, který vynikal v divadelní improvizaci a celou svou profesionální kariéru vystavěl na smíchu, mění ve válečného vůdce. Je mu 44 let a žádá celý svět o zbraně. Nevypadá to, že by ho na tuto situaci něco připravilo. Lechtivé vtipy již nejsou prezidentovi opevněnému v bunkru k ničemu. Bezstarostné časy, kdy býval klučinou z Kryvého Rihu, jsou nenávratně pryč.

Smát se a rozesmávat ostatní bylo pro tohoto mladíka, jemuž přátelé přezdívali „Vova“, skutečnou celoživotní volbou. Jeho rodiče, kteří tehdy zastávali typická místa drobné sovětské inteligence – otec je profesorem informatiky a odborníkem na kybernetiku, matka je inženýrkou – se ho hodně snažili od jeho volby odradit a vedli ho ke studiu něčeho pořádného. Jsou to dokonalí intelektuálové v dělnickém prostředí. Komik, třebaže v televizi, je povolání, jímž je těžké se slušně uživit. Otec Oleksandr Zelenskyj, rodák z Kryvého Rihu, je matematik, jehož práce v oboru automatizace a využití umělé inteligence za účelem důlního průzkumu jsou velmi ceněny. Podle svého syna je dokonce jedním z „nejlepších sovětských odborníků“ v daném oboru.[5] V roce 1995 je jmenován do čela katedry informatiky místní univerzity, téže, na níž bude později studovat i jeho syn. Byl by rád, kdyby syn šel v jeho stopách. Ten to ostatně nejprve učiní, nadchne se totiž pro programování počítačů, ale po čase se od toho odvrátí. Vova, jediný syn, je v centru pozornosti své rodiny. Jeho rodiče jsou často jeho spojenci. Volodymyr později prohlásí, že ho rodiče ani přes své obavy neměli nikdy v úmyslu omezovat ani mu bránit v jeho touze stát se komediálním hercem: „Nikdy pro mě nebyli přítěží. Dobře jsem cítil, že mě chrání […]. Chvílemi bylo jen potřeba se ujistit, že je člověk stále na správné cestě. Když je člověk mladý, dělá občas některé věci bez přemýšlení, chce být volný, žít svůj vlastní život a oni jsou tu, aby na něj dohlíželi.“[6]

V jiném rozhovoru, který dal těsně předtím, než zveřejnil svou kandidaturu na prezidenta, popsal Zelenskyj svou výchovu takto:

„Rodiče jsou pro mě důležitými osobami. Zvláště důležití pro mě byli předtím, než jsem si založil vlastní rodinu, tedy dokud jsem neměl ženu a děti. Předali mi jednu zásadní věc – důslednou výchovu, velmi jasné vnímání světa, jednoznačné odmítání lži a nepravd. Proto reaguji na každou lež na internetu. […] Nemůžu si v tom pomoct, hlavně když jde o peníze. Vím, že mi pak zavolá otec a řekne mi: ‚Proč jsi nic neřekl? Vím, že to není pravda! Tak je potřeba to říct. Víš, jak se budu stydět, až půjdu po ulici, víš přece, jak jsem na univerzitě vážený.‘ A já si vždycky myslím: Bůh takové věci zakazuje, takže musím odpovědět. Proto reaguji na lži vždycky tak prudce. To je základní hodnota, kterou mi rodiče předali.“[7]

Během dětství se Zelenskyj cvičí v různých uměleckých a sportovních činnostech: ve hře na klavír, ale také v řeckořímském zápase a vzpěračství – aby se zocelil, protože život v Kryvém Rihu se s touto laickou židovskou rodinou nikdy nemazlí.

Kromě čtyř let strávených po boku otce v mongolském městě Erdenetu, kam byl otec vyslán pracovně jako inženýr do jedné továrny na těžbu a zpracování rudy, prožívá budoucí prezident celé své dětství až do konce studií ve městě se špatnou pověstí, podle jeho slov „v městě banditů“[8]. Narodil se v něm 25. ledna 1978. V té době je Ukrajina ještě socialistická a sovětská.

Rodné město Zelenského otce i syna se nachází 352 kilometrů jihovýchodně od Kyjeva. Kryvyj Rih (v ukrajinštině doslova „křivý roh“) je považován za nejdelší město v Evropě. Je sledem dolů pro těžbu uhlí a železné rudy, zpracovatelských závodů, vysokých pecí a hutních továren, táhnoucích se na desítky kilometrů daleko (přes 120 kilometrů podle tvrzení místních, ve skutečnosti o něco méně než 80 kilometrů). Samé průmyslové objekty, které rozdělují a znečišťují mírně kopcovitou krajinu. Rozkládá se zde neprostupná a zemědělsky těžko obdělávatelná step. Zdejší řeky jako Saksahaň a Inhulec, jež jsou přítoky nejimpozantnější ukrajinské řeky Dněpru, patrně přitáhly kozáky, kteří se tu usídlili nějakých dvě stě let předtím, než zde byla koncem 19. století objevena naleziště železa. Tyto kovy po svém vytažení na povrch a zhodnocení osud tohoto území s bujnou vegetací zpečetí. Půda je zde úrodná a kontinentální klima mírné, ovšem první investory zajímají právě nerostné zdroje, na železnou rudu bohaté pánve a usazeniny. Investoři ihned pochopili nepopiratelný potenciál těchto ložisek. Budoucnost jim dá za pravdu. Železo, černé uhlí a slitina, které se zde produkují ve velkém, utvoří pilíře mocného sovětského hutnictví.

V měřítku kontinentu procházejícího právě naplno průmyslovou revolucí je Kryvyj Rih jednou z hlavních tepen hutnictví. Lidé jsou tu hrdí na to, že se zde vyrábějí kovové tyče – litina, železo, ocel – které se posílají po celé zemi, a dokonce i za hranice. Pozadu nezůstává ani uhlí! Mzdy jsou tu dobré, mnohem lepší než v jiných průmyslových provozech v zemi, ale člověk musí být připravený riskovat život při obsluze velmi nebezpečných strojů nebo někdy také při práci v dolech, které sahají až stovky metrů pod zem.

Nicméně příroda i všichni lidé, kteří se v tomto silně znečištěném prostředí usazují, těžbou trpí. Chuchvalce okrového prachu, které unikají z otevřených dolů, jsou větrem roznášeny na kilometry daleko. Vše pokrývají svým jemným narudlým a zhoubným povlakem. Na zdraví zdejších obyvatel mají rovněž neblahý dopad páchnoucí výpary z vysokých pecí nebo splašky vypouštěné přímo do řek. Případů rakoviny a respiračních onemocnění je tu spousta. Se svými poněkud zanedbanými parky a znečištěnými vodními toky – koupání v nich občas vyvolává kožní reakce – je život v Kryvém Rihu dalek toho, o čem sní mladý Zelenskyj, a ani postupem času se na tom nic nemění. Avšak ani později nepopře budoucí státník svou sounáležitost s tímto městem se širokými bulváry křižovanými tramvajovými kolejemi, neboť ví, jak jej toto místo a zkušenosti, které v něm zažil, zformovaly. Velmi záhy nabude přesvědčení, že z celé této průmyslové pochmurnosti bude moci uniknout právě díky humoru.

Rodina Zelenských bydlí v Kvartalu 95 („Čtvrti 95“). Tato část města se od ostatních liší přítomností kruhového Gorkého náměstí – podle ruského spisovatele Maxima Gorkého –, uprostřed něhož trůní čtverhranný kamenný sloup. Ten je na vrcholu vyzdoben městským erbem, jehož znak připomíná národní dějiny a krajinné prvky: bílý sud střelného prachu v kozáckém stylu, provázený nahoře třemi dubovými listy a dvěma žaludy. Celá čtvrť směřuje k tomuto kruhovému náměstí, které je místem rušného provozu, ale i místem setkávání, zejména pro mladé lidi. Od základní až do konce střední školy chodil Vova do školní budovy stojící hned u bloku paneláků, kde bydlel s matkou sám, neboť otec trávil hodně času v Mongolsku. Pokud jde o jeho zálibu v tanci, hudbě a angličtině, k té jej velmi záhy přivedli především členové učitelského sboru. Profesoři mu přezdívají „Voloďa“. Valentyna Ignatěnková, jeho ředitelka na prvním stupni základní školy, vypráví, s jak velkým zápalem navštěvoval hodiny tance, které ústav nabízel:

„Zelenskyj se do kurzu pana Petra zapsal jako jeden z prvních a vytvořil s ním neuvěřitelná představení. Když později Volodymyr vyhrál v soutěži Star Dance… když hvězdy tančí, byli jsme na něj tolik pyšní. Jeho první společenský tanec se přece uskutečnil tady, v naší škole!“[9]

Bezesporu k velkému zklamání jeho vědecky zaměřených rodičů se brzy zcela jasně ukazuje, že Volodymyra silně přitahují literární předměty, slovní i pohybové vyjádření. Dějiny jeho vlasti mu záhy dovolí si své kulturní obzory ještě víc rozšířit.

Zelenskému je třináct let ve chvíli, kdy Ukrajina v roce 1991 vyhlašuje nezávislost. Následuje hlasování v referendu, v němž „ano“ vítězí více než 90 %, což je poněkud stalinský výsledek. Do této části světa vane mocný vítr změny. Berlínská zeď padla o dva roky dříve. SSSR již neexistuje. Někteří toho využívají k rychlému zbohatnutí. Jiní zůstávají u krajnice dějin. Dělníci z Kryvého Rihu patří do této druhé skupiny. Již krátce před koncem 80. let započal úpadek města, jemuž se nevyhýbá zpomalení průmyslové aktivity, a nyní tento vývoj jen pokračuje a zrychluje se. Mnoho bezmocných dělníků se ocitá bez práce a kvůli skupinám zahálčivé mládeže se město utápí v drobné kriminalitě a extremismu. Ve městě se rychle rozmáhají gangy mladých mužů, bihuny („běžci“). Název tohoto fenoménu, „běžci“, odkazuje na způsob jejich činnosti. Přiřítí se plnou rychlostí na nepřátelské území a zaútočí. Přitom převracejí a rozbíjejí všechno, co jim přijde do cesty:

„V průběhu více než jednoho desetiletí způsobily jednání a skutky těchto gangů smrt dvaceti osmi dětí a jednoho policisty. Přes dva tisíce dospívajících bylo zraněno. Záchranáři zaznamenali stovky vážných nehod. [Právní texty neumožňovaly pohnat pachatele těchto zločinů před soud, neboť šlo o nezletilé mladší šestnácti let, tudíž nespadali pod zákon ani v případě, že drželi palné zbraně nebo výbušniny.“[10]

Tyto skupiny, vybavené řetězy, obušky, granáty a pistolemi, někdy vlastní výroby, fungují jako spousta malých soupeřících mafiánských organizací, nabízejících svou ochranu těm, kteří zaplatí určitou daň. Ta bývá někdy vybírána silou. Vstup do kterékoli z těchto skupin samozřejmě předpokládá určitý přechodový rituál, jehož cílem je oddělit silné od slabých. Každý uchazeč dostane pořádný nářez. Přijati jsou jen ti, kteří se po takovém výprasku ještě udrží na nohou. Každý gang je přičleněn k jedné ze dvou set čtvrtí města. Fenomén nabývá takového rozsahu, že se v té době Kryvyj Rih stává pro celou zemi synonymem nestability. Zelenskyj si tuto změnu nepřipouští a upíná se ke své vášni, která jej již nikdy neopustí.

Humor je oblíbenou zbraní Vovy. Před pouličním násilím dávají on i skupina jeho přátel přednost soupeření v soutěžích improvizovaných skečů a vtipů, které jsou v Rusku a v zemích bývalého Sovětského svazu velmi oblíbené. Vovovými hrdiny jsou králové satiry, frašky a absurdního humoru – skupina Monthy Python. Od 70. let a během následujících desetiletí vytvářejí tyto britské hvězdy často neskutečné světy, v nichž neváhají zesměšňovat velké dějinné mýty. Například v roce 1982 v jednom natočeném představení uvádějí na scénu velké postavy komunismu. V tomto skeči herci ztělesňují Mao Ce-tunga, Lenina, Che Guevaru a Karla Marxe, kteří se účastní fingované televizní hry Otázky pro komunistu. Moderátor stojí před těmito rozvážně sedícími velkými historickými postavami a klade jim otázky spjaté se žhavou současností v oblasti sportu: „První otázka je pro vás, Karle Marxi – Hammers. Hammers je přezdívka kterého anglického fotbalového týmu?“ Autor Manifestu komunistické strany je očividně mimo své pole působnosti a není schopen odpovědi. Publikum vybuchuje smíchy. Po několikavteřinové pauze moderátor pokračuje: „Hammers. Nic? Smůla, Karle. Jde o mužstvo West Ham.“[11] O několik okamžiků později moderátor připomíná všem, že je možné vyhrát nádhernou pohovku „do nematerialistického salonu“. Výrazy tváří všech postav, jejich vyšňoření, kontrast dvou světů, jež nic nepředurčuje k tomu, aby se potkaly…, to vše vytváří scénu k popukání. Absurdita je úplně zjevná a odzbrojující. Právě tento styl humoru Zelenského láká, také ovšem humor Bennyho Hilla, rokenrol, džíny… Okouší všechny módní trendy, které se v bývalých sovětských republikách prosazují, zatímco se v zemi, jež se cítí osvobozená, rychle šíří západní vliv. Volání anglosaského světa – nebo prostě ciziny – je pro Zelenského neodbytné. Uvažuje o tom, že se stane diplomatem. Sní o mezinárodních jednáních a o tom, že půjde studovat na jednu z nejprestižnějších univerzit Ruska, Státní institut mezinárodních vztahů v Moskvě. Na tomto „ruském Harvardu“ studovala velká část sovětské elity, jako třeba ministr zahraničních věcí Sergej Lavrov. Zelenskyj, který je již ruskojazyčný, se soustřeďuje na zvládnutí Shakespearova jazyka. V šestnácti letech absolvuje zkoušku TOEFL, potvrzující jeho úroveň angličtiny, a získá stipendium pro studium v Izraeli. Jiní studenti odjedou, ale Vova nikoliv. Stane se to předmětem velké hádky mezi synem a otcem, jehož veto učiní konec studentovu nesmělému pokusu odjet. Zelenskyj tehdy opustí domov a dočasně bydlí společně s jedním kamarádem z dětství, s dalším z těch, s nimiž brzy nato vytvoří hereckou skupinu. Tato nová překážka v ničem nenaruší jeho odhodlání – to je slovo, které jeho přátelé používají k jeho popisu často.

Zelenskyj má dvě ambice: hrát na scéně jako komik a odjet pryč. Jeden z jeho nejbližších přátel, Vadym Pereverzjev vypráví, že se poznali na jedné hodině angličtiny: „Skamarádili jsme se, když jsme si šli zakouřit. A pak jsme vytvořili rockovou skupinu. Napodobovali jsme Beatles, Eagles nebo Kino.“[12] Oba navštěvovali středoškolské zařízení v jejich čtvrti, „Gymnázium č. 95“ v Kryvém Rihu, jehož zvláštností bylo, že nabízelo zejména rozšířenou výuku cizích jazyků. Právě zde Vova potká většinu přátel, kteří jej provázejí dodnes. Mezi nimi i tu, jež se stane jeho manželkou, Olenu Kyjaškovou. Jsou ze stejného ročníku, narození jen dva týdny od sebe. Po letech bude jeho manželka a první dáma země vyprávět, že si jí Vova doopravdy všiml teprve v den, kdy si šli na konci posledního ročníku pro závěrečné vysvědčení! Podle Oleniných slov ji pak Zelenskyj oslovil na ulici a jako záminku použil zapůjčení VHS kazety s filmem Basic Instinct. Tak se svou bývalou spolužačkou ze školy navázal milostný vztah.[13] Během středoškolské docházky měl v hlavě evidentně zcela jiné zájmy. Alla Šepilková, ředitelka tohoto ústavu, nám vypráví, že velký vliv na něj měla obzvlášť jedna z profesorek:

„Jeho první mentorkou se stala jeho profesorka angličtiny Žanna Josipovna Kylštejnová. Právě ona přesvědčila žáky, aby se zúčastnili aktivit Klubu mezinárodního přátelství. Pokračovali v tom pak i s profesorkou z vyšší třídy Halynou Hennadijivnou Dmytrijevovou. První divadelní představení vyvolala Volodymyrovu vášeň a živý zájem o literaturu, psaní scénářů a divadelní hry. Byl zvídavý, aktivní a kreativní… Nikdy vlastně nechodil do hudební školy, ani nebyl členem žádného divadelního souboru. Měl prostě přirozené herecké schopnosti. Okouzlení amatérským divadlem bylo rozhodujícím podnětem, který Volodymyrovi umožnil realizovat se jako osobnost. Dostavil se místní tisk a psal o kusech, ve kterých Zelenskyj hrál. Všimli si talentu tohoto mladého muže!“[14]

Ředitelka školy chválí Zelenského iniciativní povahu a představuje ho jako charismatickou osobnost, kterou ostatní následují:

„Volodymyr ovládal výborně všechny školní předměty. Byl na velmi vysoké úrovni. Byl veselý a duchaplný, i zároveň vážný a zodpovědný. Netoleroval nespravedlnost a neváhal hájit svůj názor. Měl mnoho osobních kvalit, jako družnost, vnímavost, upřímnost, a ty mu pomohly stát se lídrem nejen mezi svými spolužáky, ale i mezi žáky celého ústavu.“[15]

Základními hodnotami této školy jsou respekt k druhým, kreativita a dobré způsoby. Když se paní profesorky Šepilkové tážeme, jestli její bývalý žák neměl i nějaké chyby, paní ředitelka nám zdvořile odvětí, že naši otázku považuje za „nevhodnou“.[16] Raději s námi mluví o tom, jaký zásadní význam měl pro jejího bývalého žáka objev KVN (Klubu vtipných a pohotových lidí), který vše změnil. Toto pojmenování vychází z názvu ruského velmi populárního televizního pořadu, jehož náplní je jakési humoristické mistrovství či humoristická liga; v tomto pořadu se různé týmy utkávají ve vtipech, improvizacích a skečích před širokým publikem a před porotou, jejímž úkolem je udílet týmům známky. Tyto soutěže se zrodily v šedesátých letech, ale o třicet let později s pádem Berlínské zdi došlo k osvobození slova, a tím i k možnosti kritizovat politiky. Předtím ostatně sovětská cenzura pořad dočasně na několik let zastavila z důvodů, že některé narážky byly „protisovětské“. Nový formát pořadu počítá s živým vysíláním, což je jednak technická výzva, jednak to pro producenty představuje i značné politické riziko. S koncem Sovětského svazu se omezení zmírňují a popularita pořadu brzy překračuje ruské hranice. Ředitelka gymnázia si vzpomíná, jak jí v roce 1994 Zelenskyj navrhl využít koncept pořadu i v jejich škole:

„V předposledním ročníku za mnou přišel Volodymyr s neobvyklou žádostí: ‚Valentino Petrovno, uspořádejme si ve škole takovou KVN, kde proti sobě bude stát tým studentů a tým profesorů!‘ Vyučující byli tímto nápadem nadšeni. Kantorský tým vedl profesor fyziky Volodymyr Mykolajovyč Tygynjan […]. Mým úkolem bylo tuto humoristickou soutěž (spočívající v uvítání, domácím úkolu a hudební soutěži) soudcovat a také jsem určila témata, na něž měli soutěžící improvizovat. Během prvního klání vyhrál studentský tým vedený Zelenským. Na jevišti vtipkovali o všem – bez cenzury, ale trefně. Jejich humor nebyl nijak urážlivý, ovšem při některých vtipech se smála pouze polovina publika. Přesto se strhl aplaus všech přítomných, když bylo vyhlášeno vítězství studentů.“[17]

Alla Šepilková nám tento okamžik popisuje jako „nejsilnější z celého Volodymyrova školního života“. Domnívá se, že „během tohoto klání mohl tím nejznamenitějším způsobem využít své umělecké, řečnické, organizační i vůdcovské schopnosti. V dějinách Gymnázia 95 v Kryvém Rihu zůstal tím nejlepším kapitánem studentského týmu v soutěži KVN.“ Paní ředitelka uzavírá rozhovor slovy: „Stále jsme s absolventy z našeho ústavu v kontaktu. Všímáme si jejich úspěchů a toho, čeho dosáhli. Je mezi nimi mnoho slavných lidí, ale samozřejmě jsme hrdí zejména na prezidenta Ukrajiny – Volodymyra Zelenského!“[18]

Zelenskyj, který brzy nato dosahuje plnoletosti, vstupuje do místní skupiny KVN. Aby nezklamal své rodiče, zapíše se na místní právnickou fakultu, která spadá pod Kyjevskou národní ekonomickou univerzitu. Ale v hlavě má jen jedno – chce vyhrávat soutěže KVN. Při studiu zároveň v roce 1997 zakládá se svými přáteli skupinu Kvartal 95, jejíž název odkazuje na čtvrť, z níž pocházejí. Kapitánem bude on. Vrhá se do psaní, do tvorby humoristických představení, v nichž i účinkuje.[19] Dostavuje se úspěch i publikum. Vovův sen se naplňuje. Jeho rodiče na to ale hledí značně znepokojeně. Další z jeho přátel Oleksandr Pikalov, kterého potkal v primě Gymnázia č. 95, vypravuje konverzaci, kterou vedl s maminkou Zelenského, když se jednou přišla podívat na zkoušku jejich humoristického představení. Požádala Pikalova, jestli by si mohli jít promluvit někam stranou, a pak mu diskrétně položila otázku, která jí už nějakou dobu vrtala hlavou: „Ale stane se advokátem, nebo ne?“[20]

O rok později slaví Zelenskyj dvacáté narozeniny a jeho mezitím objevená skupina Kvartal 95 je pozvána k účasti na šampionátu do ruské Soči. Tam se tito mladí Ukrajinci bez vindry v kapse utkávají s desítkami skupin z různých zemí. Jazyk pro tyto mladé nepředstavuje žádnou bariéru, protože pocházejí z východu země, kde lidé umí ruštinu často dřív než ukrajinštinu. To jim dává přístup k velmi širokému publiku napříč všemi územími bývalého Sovětského svazu, ale samozřejmě jde hlavně o to, dobýt ruskou metropoli. Kdo to chce někam dotáhnout, musí uspět v Moskvě. Ta je povinným odrazovým můstkem pro všechny velké hvězdy. Zelenskyj a jeho skupina přátel tam jezdí pravidelně a tříbí si tam své humoristické zbraně. Aby mohli v KVN soupeřit s těmi nejlepšími týmy a doufat ve vítězství, musí být zábavní, ironičtí a pohotoví. V této hře je Vova nepřekonatelný. Jeho čilá mysl a trefné odpovědi z něj činí obávaného protivníka, který někdy dokonce dovede svůj tým až do závěrečných kol první ligy. Když se ho ptají na jeho postup v soutěži, mladý Ukrajinec žertovným tónem odpovídá, že je sám překvapený, kam až došel. „Jsme chudí,“ odvětí, „takže nás nikdo nemůže podezírat z toho, že bychom někoho podplatili.“[21] V postsovětském světě, kde je korupce na denním pořádku, trefí tento vtip přímo do černého. Cesty mezi ruskou metropolí a Kryvým Rihem, kde skupina vystupuje hlavně v univerzitních posluchárnách, jsou stále častější. Ve světě KVN a v postsovětském ruskojazyčném prostoru se pověst Kvartalu 95 rozvíjí naplno. Vova se zdokonaluje ve znalostech řemesla a zároveň posiluje přátelské vztahy, které navazuje na této cestě od školy až po divadelní prkna, ale také v lavicích fakulty. Náš komik se totiž neotočil tak docela zády ani k nadějím, které v něj vložili rodiče. Dbalý jejich přání dokončí studia práv na ekonomické univerzitě v Kryvém Rihu, kde jeho otec v této době vyučuje informatiku. Ale kromě dvouměsíční stáže nebude povolání právníka ani advokáta nikdy vykonávat. Chystá se právě dobýt bývalé ruské impérium jako umělec, až na to, že po šesti letech působení v KVN, a to zejména v Moskvě, začnou mít Zelenskyj a jeho skupina s pořadateli soutěže vážné neshody. Ředitel soutěží KVN navrhne tomuto kapitánovi týmu, aby se odtrhl od svých kamarádů, zůstal na místě sám a poskytoval dál své služby jako autor. Zelenskyj odmítne a vrátí se s přáteli domů. Rok 2003 tak znamená pro skupinu Kvartal 95 konec neuvěřitelného dobrodružství v pořadu KVN. Rána je to tvrdá, ale časem se ukáže jako prospěšná.

Skupina je zpátky v Kryvém Rihu a Zelenskyj se tu ožení s Olenou. Společně se s přáteli herci a scenáristy rozhodnou vytvořit studio Kvartal 95, které se přesune do hlavního města prodávat zde své nápady v zábavních pořadech, jako je třeba Večerní čtvrť, v nichž se střídají skeče, písně a humoristické rozhovory. Skupina si v této době může zblízka vyzkoušet všechny stránky profese, od prodeje přes produkci až po hraní na scéně. Jakmile jednou investoři překročí práh, jedna televizní stanice přistoupí na to, že bude představení skupiny natáčet a vysílat. Motorem tohoto úspěšného přechodu k televiznímu vysílání je Zelenskyj. Jeho rozmanité vlohy si získávají publikum. Na jevišti tančí, zpívá i hraje ve výrazně vaudevillových scénkách, které sám vymýšlí. Právě v této době začíná skupina začleňovat do rukopisu svých představení jednu složku, která se zaslouží o dobrou pověst studia Kvartal 95, totiž politickou satiru. Jejich cílem je v první řadě ukrajinská politická scéna, ale neváhají útočit ani na čelné zahraniční představitele. To je velmi riskantní v regionu, kde vládnou diktátoři, kteří mohou ze dne na den divadelní sály zavřít, urazí-li někdo jejich jemnocit. Náš bavič riziko relativizuje, i když přiznává, že jeho postoj vyvolává u lidí v jeho okolí jisté obavy:

Table of Contents

Úvod

Spíš Monty Python než Mechanický pomeranč