Obsah

- Věnování

- ČÁST I

- 1. Kapitola

- Kapitola 2

- ČÁST II

- Kapitola 3

- Kapitola 4

- Kapitola 5

- Kapitola 6

- ČÁST III

- Kapitola 7

- Kapitola 8

- Kapitola 9

- Kapitola 10

- Kapitola 11

- Poděkování

- Poznámky

- Obsah

SÍLA CITLIVOSTI

SÍLA CITLIVOSTI

Anita Moorjani

Copyright © 2021 by Anita Moorjani

Translation © Petra Kudrnáčová, 2022

ISBN 978-80-242-8665-5

Přeložila Petra Kudrnáčová

Věnování

Něžným duším, které kráčejí mezi námi, citlivým, empatickým lidem, kteří se neúnavně rozdávají bez ohledu na vlastní potřeby, lidem, kteří obětují sami sebe a neumějí přijímat.

K těmto něžným duším patří lidé, kteří říkají „ano“ i tehdy, kdy by nejraději řekli „ne“, lidé, kteří jsou připraveni posloužit každému kromě sebe, lidé, kteří se cítí provinile, když se starají o sebe, lidé, kteří se stávají oběťmi a pronásledovanými, lidé, kteří nemají ponětí o vlastní hodnotě.

Ztišujete svůj hlas a hrbíte se, aby si ostatní připadali velcí, tlumíte své světlo tak dlouho, až úplně zapomenete svítit.

Přečetli jste všechny spirituální knihy, všechny knihy o sebezdokonalování. Modlíte se, meditujete, zpíváte chorály, opakovaně odpouštíte každému, kdo vám ublíží, jen abyste zjistili, že zatímco vy se tak snažíte, svět kolem vás patří hlučnějším a agresivnějším hlasům.

Tato kniha je určena vám. Váš hlas je zásadní a vaše světlo je podstatné. Je načase, abyste vykročili k pravdě a získali zpět svou duši, svůj život i svůj svět.

Úvod

Stalo se vám někdy, že jste viděli, jak upadlo malé dítě a odřelo si koleno, a jeho bolest jste pocítili na vlastním těle? Když váš přítel trpí úzkostí nebo je zoufalý, prožíváte s ním jeho pocity? Vyčerpává vás přítomnost některých lidí? Je vám úzko ve velkém davu? Vycítíte, když vám někdo lže? Odpověděli jste někdy na nějakou žádost „ano“, přestože každá buňka vašeho těla křičela „NE!“? Říkají vám, že jste „přecitlivělí“, „příliš emocionální“, „slabí“ nebo „přehnaně starostliví“? Ptají se vás: „Proč nemůžeš být jako všichni ostatní?“

Pokud na tyto otázky odpovídáte kladně, je pravděpodobné, že stejně jako já a mnozí další, s nimiž každý den komunikuji, patříte k empatikům, velmi citlivým lidem, kteří vnímají a vstřebávají myšlenky, emoce a energii jiných lidí.

My empatici máme jedinečný způsob vnímání světa a pohledu na něj – naše pocity jsou hlubší. Disponujeme silně vyvinutou intuicí. Předpokládáme, že ostatní vnímají svět stejně jako my, ale ve skutečnosti tomu tak většinou není, proto si připadáme divní, odlišní. Hranice mezi námi a ostatními jsou často nezřetelné a my býváme káráni a šikanováni, připadáme si vadní a stydíme se. Říkají nám, abychom se obrnili „hroší kůží“ a byli „tvrdší“. Empatičtí muži slýchají věty „Vzmuž se“ a „Chlapi nepláčou“.

Kritiku a odmítnutí snášíme hůř než většina lidí. Abychom se vyhnuli útrapám a zapadli do společnosti, často se snažíme být takovými, jakými nás podle našeho mínění ostatní chtějí mít. V důsledku toho se stáváme lidmi, kteří se snaží všem zavděčit, a někdy i tím, čemu láskyplně říkám patolízal (obě varianty ovšem představují pouhé fáze, ne to, čím jsme). Navíc kvůli strachu z posměšků, šikanování nebo z toho, že nezapadneme, skrýváme své vlohy, tedy svoje skutečné já, takže nakonec sami nevíme, kým vlastně jsme.

Věřím, že každé rozhodnutí a každá volba, které činíme, nás posouvají buď o krok dopředu, směrem k vyjádření a přijetí svého nejautentičtějšího já, nebo o krok zpět, ke ztrátě sebe samých, k malosti a nakonec k nemoci. Vyrostla jsem v prostředí, ve kterém jsem byla odměňována za chování nekonfliktní, neokázalé a podbízivé. Snažila jsem se nevyčnívat, být téměř neviditelná a vždy jsem měla potřebu se omlouvat, dokonce i za vlastní existenci. Stejně se cítí mnoho dalších empatiků, s nimiž se bavím. Jestliže naše minulost a naše kořeny jsou spojeny se světem, v němž jsme oceňováni za nekonfliktní patolízalství, může v nás narůstat neuvěřitelně frustrující pocit neschopnosti mluvit nahlas jak o vlastních zájmech, tak o mnohých nespravedlnostech kolem nás.

Na této planetě je zapotřebí léčit mnohé. Náš svět je v nebezpečí. Když každý den posloucháte nebo čtete zprávy nebo jste aktivní na sociálních sítích, není divu, trápí-li vás obavy, zda se nenacházíme na hraně vlastního vyhynutí. Jen se podívejte, co nám média předkládají – střílení, zabíjení, politické rozbroje i to, jak jeden druhého trhá na kusy a navzájem se ostouzí. Lidé jsou stále zlostnější. Jsme pod tlakem. Nedokážeme se bavit, aniž bychom začali politikařit. V době, kdy píšu tyto řádky, se svět potýká s covidovou pandemií. Internet do našich životů přinesl mnoho dobrého, ale zdůrazňuje vše, co se děje kolem nás. Zdá se, že všechny jednotlivé incidenty z kteréhokoli koutu planety jsou přenášeny v reálném čase, čtyřiadvacet hodin denně. Neexistují pro to pravidla ani žádný kodex, obraz světa může působit pochmurným a zdrcujícím dojmem.

Pro empatiky představuje dnešní svět minové pole. Často máme chuť zakřičet na lidi u moci – na ty, kteří hájí myšlenku „přežití nejschopnějších“ a při snaze dostat na se vrchol používají všechny dostupné prostředky –, aby přestali vzbuzovat strach a raději šířili vlídnost. Ale hlasitý projev se vzpírá tomu, k čemu jsme vychováni. Veřejné vystupování vyžaduje nesmírnou odvahu a také nás vystavuje nehorázným útokům, s nimiž se jen obtížně vypořádáváme, protože se k tomu cítíme špatně vybaveni. Stačí jen pomyslet na to, že bychom k diskusi měli přidat své hlasy, a nejraději bychom vzali nohy na ramena nebo se zahrabali pod zem.

Přesto nikdy nebyla vhodnější doba k tomu, abychom se ozvali.

Empatici jsou nositeli vlastností, které jsme jako kultura v minulých letech postupně ztráceli: citlivosti, empatie, laskavosti a soucitu. Takoví lidé existovali vždycky, ale v současnosti přibývá knih, které jim pomáhají. V důsledku toho si stále větší množství lidí uvědomuje, že k nim patří, a také možná narůstat jejich počet.

Christiane Northrupová, MD, autorka knihy Energetičtí upíři a také empatička, píše: „Empatikové jsou velmi vyvinuté duše, které se vtělují na Zemi v narůstajícím počtu, aby v této transformační době osvětlily temnotu.“1

Proto jsem svou knihu nazvala Síla citlivosti.

Když jsem si uvědomila, že jsem empatik, neměla jsem žádné nástroje, které by mi pomohly, ani manuál nebo návod, do kterého bych se podívala – nic, o co bych se mohla opřít při změně z neviditelné ve zjevnou. Brzy jsem pochopila, že pokud má vzniknout prostředek sloužící k přeměně osoby, jíž jsem byla tehdy, v osobu, kterou jsem nyní, budu ho muset vytvořit sama. A přesně to jsem učinila.

Nástroje a návody, které v této knize předkládám, se nepodobají doporučením, která si můžete přečíst v jiných knihách. Neporadím vám, jak vybudovat pevné hradby či štít na obranu před ostatními. Tato kniha nepojednává o opevnění, bariérách ani jiné ochraně. Jakmile se totiž skryjeme za zdí, abychom se chránili, nikdy nevykročíme do světa a naše světlo se nerozzáří.

Tato kniha pojednává o tom, jak se můžeme rozvinout, osvobodit a spojit se svou vlastní božskou podstatou. Popisuje, jak se člověk může naučit promlouvat nahlas, vážit si vlastní osoby a mít rád sebe samého. Je o přijetí všeho, čím jste, o odhození všeho, čím nejste, pomůže vám otevřít se světu a nic vám nepřikazuje. Jakmile se naučíte vážit si svého nadání a rozvíjet ho, nastane čas, abyste vyšli ven, rozzářili se svým empatickým světlem, ujali se vůdčí úlohy a stali se vzorem!

Knihu jsem rozdělila do tří částí: Jsou to Svět empatika, Vztah člověka se sebou samým a Vztah se světem. Všechny kapitoly líčí mou cestu od zápolení s konkrétním problémem ke konečnému přijetí citlivosti, která mě dnes definuje. Najdete v nich také příhody a zážitky mých studentů, čtenářů, přátel a příbuzných. Ti všichni navlékali svůj vlastní příběh. Z toho všeho vzešlo ponaučení, které, jak doufám, vám poskytne inspiraci a informace potřebné k nalezení vlastního způsobu, jak vybřednout z pocitu méněcennosti, a pomůže vám pochopit, jak se svým osobitým způsobem můžete stát vůdčí osobností, léčitelem či prostředníkem změny.

Jako přídavek k příběhům nabízím na těchto stránkách informace, cvičení a nástroje, které mi pomáhají přijmout můj dar a cenit si toho, kým jsem. Dozvíte se, co znamená být empatikem, prozkoumáme obtíže, s nimiž se empatici potýkají, ale i nadání neboli superschopnosti, jimiž jsou obdařeni. Díky tomu pochopíte, že na vás není nic špatného. Uvědomíte si své přednosti a najdete cestu, která vám pomůže oprostit se od role oběti, zbavit se podbízivosti a dostat se do pozice síly. Naučíte se přijmout a pěstovat svou jedinečnou citlivost, která již nebude zakrňovat ani vás ničit.

Při čtení těchto stránek se dozvíte, jak se obrátit dovnitř pro radu a proč ji nehledat ve vnějším prostředí. Zjistíte, co člověka nutí chovat se podbízivě a jak tomu zabránit, jak přestat říkat „ano“, když každá část bytosti křičí „ne“, jak se chránit před nemocí a jak dosáhnout vlastního vyléčení. Také se zaměříme na finance – na to, jak přijmout výdělek, kterého je člověk hoden v důsledku převzetí odpovědnosti, sebeuznání a své práce, a na to, jak lidem na této planetě pomoci.

Na začátku každé kapitoly uvádím mantru, jež shrnuje a vystihuje dané téma, a na konci každé kapitoly najdete krátkou meditaci, která vám pomůže začlenit poučení obsažené v kapitole do hlubin svého podvědomí. Doporučuji, abyste si na ni vyhradili dvacet minut a našli klidné místo. Pokaždé nejprve proveďte čtyři hluboké nádechy a výdechy a pak pomalu, v duchu nebo nahlas pronášejte její slova. Udělejte osm opakování a mezi každým se znovu čtyřikrát nadechněte a vydechněte. Potom na pět až sedm minut zavřete oči a slova vstřebávejte.

Můžete si zapisovat všechna vnuknutí či myšlenky, které k vám v průběhu tohoto procesu přicházejí. Netrapte se ale, jestliže vás během několika prvních meditací nic nenapadne. Je pravděpodobné, že mnozí z vás svou intuici potlačovali celé roky, proto bude nejspíš nutné tuto schopnost znovu rozhýbat.

Pokud víte, že patříte k empatikům, ale nemáte ponětí, jak z tohoto daru učinit přednost, nebo se domníváte, že byste empatikem mohli být, a chcete se dozvědět víc, popř. vás toto téma přitahuje, přestože si jako empatik nepřipadáte, anebo jste přesvědčeni, že empatikem je někdo z vašich nejbližších, pak je tato kniha pro vás.

Zkuste si představit, že vnímáte sebe i svět zcela novým způsobem, ze zcela jiného úhlu, plní lásky, nikoli strachu, uvolnění, nikoli sevření, propojeni, nikoli osamoceni. Jaké by to asi bylo, kdybyste procházeli životem autentičtěji, sebejistěji, s plnou důvěrou ve vlastní intuici a s ohledem na své nejhlubší poslání?

Jste připraveni?

Pak tedy s chutí do toho!

ČÁST I

Svět empatika

1. KAPITOLA

Jste empatik?

MANTRA:

„Jsem duše, nikoli role.“

Ležela jsem na své podložce a vdechovala vůni kadidla a oleje neroli. Pomalu jsem otevřela oči, ale jen natolik, abych se podívala na obřad, který probíhal kolem mě. Uprostřed kruhu tvořeného dalšími čtyřiceti účastníky přeříkával šaman ve svém rodném jazyce mantry, které se rozléhaly místností a odrážely se od vysokého klenutého stropu. Nad každou osobou několik minut kroužil zapálenou šalvějovou tyčinkou, zatímco jedna asistentka rozstřikovala do vzduchu tekutinu, která voněla jako rostlinné aromaterapeutické oleje, jež používám doma. Další asistentka mávala hůlkou připomínající jelení roh a malovala vzory do hustého kouře, vycházejícího z hořící šalvěje. Jak nám bylo řečeno, rituál nás má očistit od nežádoucí energie, která proudí naším tělem – energie nastřádané v městském životě, který vede k vyčerpání, stresu a depresi.

Zavřela jsem oči a za několik minut jsem slyšela, že se šaman, následovaný asistentkami, tančícími, bubnujícími a mávajícími kadidlem, přiblížil až ke mně. Cítila jsem, že se na mě dívá. Pak mi přes mimořádně výraznou a silnou vůni hořící šalvěje zašeptal do ucha hlubokým hlasem: „Vstaňte a pojďte se mnou.“

Byl oblečený v bílém rouchu a ozdobený bílými péry. Se dvěma asistentkami po boku mi pokynul, abych vstala a následovala ho. Rozhlédla jsem se po místnosti. Všichni leželi nehybně v tranzu na svých podložkách.

Asistentky dál bubnovaly v pravidelném rytmu a odříkávaly mantry, aby udržely ostatní ve změněném stavu. Já jsem šla za šamanem z dosahu několika mihotajících se svíček do kouta místnosti, kde byla tma. Věděla jsem, že obřad má trvat celou noc, ale ztratila jsem pojem o čase. Jsou dvě hodiny ráno? Nebo tři? A proč zde uprostřed kostarické džungle (kam jsem na naléhání dvou přítelkyň a poháněna vlastní zvědavostí přijela relaxovat, ale místo toho jsem našla sama sebe) mě na obřadu, jaký jsem nikdy předtím nenavštívila, odvádějí stranou?

Šaman se posadil do velkého proutěného křesla, jehož opěradlo se nad ním tyčilo a rozkládalo jako ocas páva. Naznačil mi, abych si sedla na podlahu před něho. Poslechla jsem ho, ale byla jsem znepokojená a zároveň zvědavá. Co mi chce říct?

„Mám pocit, že potřebujete zvláštní léčbu,“ pronesl. „Chci ji provést.“

Proč já?

„Jste jiná,“ pokračoval, jako by mi četl myšlenky. „Máte zde zvláštní poslání a já cítím, že potřebujete pomoc.“

Požádal mě, abych zavřela oči, potom mi položil ruce na hlavu a začal znovu přeříkávat mantry. Pak jsem si měla lehnout na zem. Během obřadu, který trval dalších dvacet minut, mě pokropil tekutinou vonící kadidlem a olejem neroli. Nakonec mi řekl, abych se posadila. Připadala jsem si omámená a nejistá.

„Máte zvláštní poslání,“ opakoval, „ale své schopnosti jste nerozvinula do plné míry. Vstřebáváte značné množství energie, která není vaše. Řekněte, stalo se vám v životě něco neobvyklého? Jste jiná. Vaše energie se liší od energie ostatních. Dostala jste do vínku dar, ale skrýváte ho.“

V mém životě opravdu došlo k neobvyklým věcem. Šamanovi jsem vylíčila, jak jsem o sedm let dříve málem zemřela na rakovinu. Popsala jsem mu svůj zážitek blízké smrti (NDE – near-death experience), který mi zachránil život. Vyprávěla jsem, že jsem po návratu začala o své zkušenosti mluvit a psát. Úžasný dr. Wayne Dyer, který již není mezi námi, objevil můj životní příběh a přesvědčil mě, abych napsala svou první knihu Musela jsem zemřít, díky níž jsem se v roce 2011 dostala na světová pódia. Hluboko uvnitř jsem věděla, že právě to je mé poslání – můj osud –, podělit se se světem o to, co jsem zjistila. Měla jsem potřebu šířit zprávu o nezbytnosti sebelásky, s níž souvisí důležitost nebát se žít autenticky, říkat pravdu a neomlouvat se za to, kým člověk je. Vždyť jsme koneckonců vyjádřením božství.

Po vydání mé první knihy jsem se ale náhle ocitla v záři reflektorů mezinárodní scény, ve světě, který byl větší, než jsem si do té doby dovedla představit. A přestože jsem cítila, že je to správná cesta – měla jsem pocit, že pro ni jsem předurčena –, na takový život jsem nebyla připravená.

Je třeba si uvědomit, že v minulosti, před klinickou smrtí, jsem byla takřka neviditelná. Emocionálně jsem se křivila, abych se zavděčila ostatním, popírala jsem vlastní potřeby, říkala jsem „ano“, když jsem toužila říct „ne“, a tlumila jsem vlastní světlo, abych byla uznána od jiných nebo abych je nezklamala. Navíc jsem byla přecitlivělá – často jsem pociťovala emocionální nebo fyzické utrpení jiných lidí na vlastním těle. Pocity ostatních jsem někdy vnímala silněji než své vlastní, samu sebe jsem odsouvala na poslední místo, dokonce jsem měla potřebu omlouvat se za vlastní existenci!

Před náhlou publicitou nebylo kam se skrýt a nebyl k tomu ani důvod, ale skutečnost byla složitější, než jsem si dokázala představit. Desítky tisíc lidí ode mě chtěly informace o léčbě, stály o moudrost, útěchu a propojení. Velmi jsem si přála pomoci každému jednotlivému člověku, který se na mě obrátil, to ale nebylo možné. A samotná skutečnost – že bych mohla někoho zklamat nebo nechat v nesnázích – mě velice trápila.

„Dostala jste druhou životní šanci a vaše nadání se zotavuje,“ řekl šaman a díval se mi přímo do očí. „Zážitek blízké smrti vás naladil na energie kolem vás, což vás vyléčilo. Je to velký dar – ale také výzva a odpovědnost, protože jste velmi citlivá jak na mocnou léčivou energii, tak na tu, která vám neprospívá. Nejste povinná vstřebávat energii všech ostatních. Není vaší povinností zachraňovat lidi na svůj úkor ani je přesvědčovat o tom, co se může stát, když vám neuvěří. Vaší jedinou starostí je být silná natolik, abyste zůstala napojená na své nitro a mohla svou přítomností inspirovat jiné k poznání, že je možné se uzdravit, pokud je to jejich osud.“

Seděla jsem tam a hltala každé šamanovo slovo. Dosud se mnou o mém stavu nikdo nemluvil takovým způsobem, s takovou jistotou a přesvědčivostí.

„Pokud se nebudete soustředit na to, abyste zůstala naladěná na své nitro,“ pokračoval, „budete dál vstřebávat energii každého, komu pomůžete. Při obřadu jsem vám energii vyčistil. Kdybych to neudělal, mohla byste znovu vážně onemocnět.“ Při té představě jsem se vyděsila. „Musíte se chránit,“ nabádal mě. „Máte zde velké poslání. Větší, než si nyní uvědomujete. Vaše druhá šance byla dar – dar prozření a nové příležitosti. Nepromarněte ho.“

Účinek jeho slov ve mně rezonoval na všech úrovních a podtrhoval životně důležitou otázku: Jestliže je můj dar požehnání a zároveň prokletí, jakýsi dvousečný meč, jak to udělat, abych zůstala silná a ukotvená? Jak uchopit moudrost, ke které jsem dospěla na prahu smrti, a žít podle ní? Jak se chránit a zároveň mít otevřené srdce, abych mohla prospívat jiným i sobě? Jak má kdokoli se stejně intenzivní a někdy až příliš silnou citlivostí vůči životu nakládat se svou mocí? Já sama jsem nevěděla, jak se změnit. Neměla jsem žádné nástroje. Ale šaman zřejmě něco viděl.

A tohle se stalo během mé klinické smrti.

2. únor 2006 měl být posledním dnem mého života. Toho dne lékaři oznámili mé rodině, že se nacházím v poslední fázi Hodgkinova lymfomu, což je rakovina lymfatického systému. Nemoc devastující mé tělo metastazovala a šířila se z lebeční kosti do prsou, podpaží a do žaludku. Plíce byly plné tekutiny, již jsem nevstřebávala živiny. Byla jsem v kómatu, protože orgány vypovídaly službu. Dotýkala se mě smrt.

Ale během procesu umírání – kdy jsem zcela jasně vnímala snahu lékařského týmu, vyhrocené emoce příbuzných i slova lékaře („Její srdce bije, ale na záchranu je už příliš pozdě.“) – jsem náhle zažila něco nekonečného a tak fantastického, že jsem celou kapitolu v knize Musela jsem zemřít nazvala slovy „Cosi nekonečného a naprosto fantastického“. Neexistuje jiný způsob, jak to popsat. Přestože mé fyzické tělo umíralo, má duše, moje podstata a bytost nebyly mrtvé! Cítila jsem se báječně – lehká a svobodná. Bolest a strach zmizely. Strach z nemoci, která plenila mé tělo, a strach ze smrti byly pryč.

Vnímala jsem nezměrnost, komplexnost a hloubku všeho kolem sebe, současně jsem si také uvědomovala, že jsem součástí něčeho živoucího, nekonečného a zcela podivuhodného – velké tapiserie rozkládající se mimo sféru našeho vnímání. Bylo to místo naprosté srozumitelnosti, kde všechno dávalo smysl. Vnitřním pohledem jsem viděla a cítila, že jsme spolu všichni propojeni a že jsme součástí stejného vědomí. Také jsem pochopila, že každá myšlenka a každé rozhodnutí, které jsem učinila v průběhu celého života až do této chvíle, mě vedly k tomuto okamžiku na nemocniční posteli, kde jsem umírala na rakovinu.

Nakonec jsem se v transcendentním stavu dostala do bodu, kdy jsem se musela rozhodnout: vrátím se do fyzického těla, nebo budu pokračovat do jiných sfér? Vrátit se nechtěla ani jedna buňka mé bytosti. Proč bych měla opouštět tak úžasné místo? Ale najednou jsem ucítila přítomnost svého otce, který zemřel rok předtím. Přišel, aby mi pomohl projít transformací. „Ještě nenastal tvůj čas,“ řekl. „Jsi obdarovaná, proto se musíš vrátit do fyzické reality.“

„Ale proč mám jít zpátky do nemocného a umírajícího těla?“ protestovala jsem.

Samozřejmě jsme nekomunikovali pomocí slov, protože v jiné sféře není nic fyzického. Mezi mou a otcovou čistou podstatou nebyly žádné hranice, přestože jsme si ve fyzickém světě během mého dospívání nebyli nijak zvlášť blízcí. Prostě jsem věděla, co mi chce sdělit. Ani pojem „telepatická komunikace“ není dost výstižný, aby popsal naši debatu. Otec mi chtěl dát najevo, že nyní, když jsem zjistila pravdu o tom, kdo skutečně jsem, a vyjasnila jsem si, co bylo příčinou rakoviny, se uzdravím, jestliže se odhodlám k návratu. K tomu jsem se rozhodla v okamžiku, kdy mi otec sdělil: „Vrať se a žij svůj život beze strachu.“

Vrátila jsem se do fyzického těla, otevřela jsem oči a probrala se z kómatu. Do pěti týdnů lékaři v mém těle nenašli ani stopu po rakovině. Nedokázali podat vysvětlení toho, co se stalo, mohli jen konstatovat, že se jedná o zázrak.

Empatici jsou jiní

Když jsem přijela domů z Kostariky, hledala jsem informace o tom, jak se chránit a nastavit hranice, a narážela jsem stále na jedno slovo: „empatik“. Již jsem se s ním samozřejmě setkala, ale nikdy jsem mu nevěnovala velkou pozornost, přestože mi někteří lidé v minulosti naznačovali, že jím jsem i já. Zamítala jsem ho jako nálepku, protože bohužel či bohudík příznivcem takových nálepek nejsem. Ale tehdy převážila má zvědavost, proto jsem se rozhodla ho prozkoumat nejprozaičtějším možným způsobem – udělala jsem si test na internetu! A vida, získala jsem dvacet devět bodů z třiceti. Internetový test jistě nelze považovat za vědecký nástroj, ale pokud pochází z věrohodného zdroje, může vám poskytnout slovní zásobu, kterou potřebujete, abyste začali uvažovat o vlastních slabých stránkách a přednostech. V této knize vás zavedu mnohem hlouběji, než se dostanete s jakýmkoli komerčním testem, ale pro začátek můžete použít i něco takhle jednoduchého a snadno dostupného. Také je vám k dispozici můj test na konci této kapitoly (a na mých webových stránkách).

Výsledky testu mě přiměly provést podrobnější zkoumání. Vyhledala jsem si knihy a články pojednávající o empaticích, a když jsem je procházela, teprve jsem začínala skutečně chápat, proč mám potíže postavit se za to, kým jsem. Pochopila jsem, že být empatikem není něco, čeho bych se mohla zbavit, je tedy třeba přestat se odsuzovat a bičovat za to, jaká jsem. Namísto toho jsem se musela naučit svou osobitost přijmout, mít ji ráda a pracovat s ní. Také jsem si uvědomila, proč jsem vždy měla problémy zapadnout. Bylo to proto, že jsem žila ve světě, v němž většina lidí neprožívá totéž, co já.

Toto pochopení mě přivedlo k naprosto novému způsobu, jak mohu nazírat na sebe i na ostatní, a právě tehdy jsem zjistila, že empatiky jsou mnozí z těch, kteří se zajímají o mou práci. Začala jsem se na svých setkáních dotazovat, kolik lidí se za empatiky považuje, a obvykle v mém publiku zvedlo ruku 80 až 90 procent posluchačů. Mnozí ten pojem do té doby neslyšeli nebo nevěděli, co znamená, proto jsem vždycky vypočítala seznam charakteristických znaků a potom se zeptala znovu, a nahoru šlo ještě více rukou. To mě přivádělo v úžas. Učinila jsem předsevzetí, že zjistím víc o tom, jaký život by měl empatik vést, a že se pokusím vyvinout nástroje, které by sloužily nejen mně, ale i všem ostatním.

Než se do světa a charakteristiky empatika hlouběji ponoříme, dovolte mi nejprve podotknout, že nemusíte zemřít jako já, aby se vaše schopnosti probudily. Ke svým vlohám máme přístup kdykoli. Někteří z nás jsou empatiky celý život, ale nevěděli o tom, nebo to neuměli pojmenovat. Jiní nejsou empatiky v plné míře, ale vyznačují se některými rysy z širokého spektra citlivosti, která je velmi odlišuje od ostatních.

Velká odlišnost od ostatních lidí. Není pro mě jednoduché psát tahle slova, protože jeden ze zásadních poznatků z mého zážitku blízké smrti spočívá v tom, že v transcendentní úrovni jsme všichni vytvořeni ze stejné substance. Když svlékneme fyzické tělo, jsme všichni čistou podstatou, čistou láskou, čistým božstvím a čistou spiritualitou. Všichni jsme propojeni. Ve fyzickém těle však toto spojení můžeme celou dobu cítit právě díky přijetí našich rozdílností. Když akceptujeme své odlišnosti – a jiné lidi s jejich odlišnostmi –, vzdáváme tím čest mnohostrannému vědomí veškeré existence.

Věřím, že vzájemná propojenost je naší původní podstatou, na kterou jsme však zapomněli, když jsme se zabydleli na této planetě ve svých fyzických tělech. Každý z nás, kdo se do fyzického světa narodil, je vystaven konkrétním okolnostem. A tyto okolnosti – rodina, společnost, výchova a nespočet zážitků – formují naši osobnost a psychiku (tomuto pojmu se budu podrobněji věnovat na dalších stránkách). Věřím, že ve svém jádru jsme všichni z podstaty dobří, snažíme se o to nejlepší, co dokážeme. Nemyslím si, že si navzájem ubližujeme či způsobujeme škodu úmyslně. Jednáme tak pouze z neznalosti, strachu nebo ve snaze přežít a z těchto důvodů věříme (ať již oprávněně, nebo neoprávněně), že nemáme jinou možnost, jak situaci, jíž čelíme, řešit. Prosazováním své vůle nebo svého přesvědčení ale omezujeme to, jak situaci řeší jiní.

V každém případě na sebe s přibývajícími životními zkušenostmi nabalujeme vrstvy strachu, hněvu a společenského podmiňování, které navozují jakousi amnézii, jak individuální, tak kolektivní, kvůli níž zapomínáme, kým skutečně jsme. Pro empatika může být taková amnézie velmi škodlivá. Jeho neobvyklá citlivost se snadno stane dvousečnou zbraní, o které mluvil šaman: požehnáním a zároveň prokletím.

Je důležité pochopit rozdíl mezi citlivým člověkem a empatikem. Dr. Elaine Aronová jako jedna z prvních popsala svět velmi citlivých osob, které se později začaly označovat zkratkou „HSP“ (highly sensitive person), jak ji použila ve své průkopnické knize Vysoce citliví lidé. Podle dr. Aronové patří k HSP 15 až 20 procent lidí vyznačujících se nervovou soustavou, která vykazuje biologické rozdíly.1 Menší část z nich tvoří empatici. Ti mají všechny rysy stejné jako HSP, ale mnohem intenzivnější prožívaní.

Svět empatiků zkoumala dr. Judith Orloffová ve své knize Průvodce pro vysoce citlivé lidi, kde vysvětluje, že empatici pozitivní i negativní energii lidí kolem sebe nejen cítí, ale také vstřebávají. „Nemají stejné filtry blokující vnější podněty… Jsou tak citliví,“ objasňuje, „jako by se něčeho dotýkali a ruka by měla padesát prstů místo obvyklých pěti.“2

Rozdíl mezi vysoce citlivými lidmi a empatiky pozoruji ve vlastním životě. Můj manžel Danny je velmi intuitivní a snadno vycítí potřeby jiných dříve, než je oni sami vysloví. Je přirozený opatrovatel. Ovšem není empatik, protože do vlastního silového pole cizí energii nepouští. K tomu, aby se cítil dobře, není nutné, aby se dobře cítili i všichni kolem něho, zatímco v mém případě je to nezbytné, protože ostatní významně ovlivňují mé pocity. To je další důvod, proč jsou empatici náchylní ke snaze zavděčit se svému okolí – potřebují, aby všichni lidé kolem nich byli spokojení, proto neustále někoho zachraňují nebo někomu pomáhají.

Na základě komentářů na mých sociálních sítích a reakcí posluchačů na přednáškách se ubezpečuji o tom, že emoce empatiků jsou trvale přetížené, protože neustále pomáhají ostatním a nikoho neumějí odmítnout. Nezvládají se postarat o vlastní potřeby, protože potřeby ostatních jim vždy připadají naléhavější a důležitější než jejich vlastní.

Empatici mohou dokonce vnímat energetická pole kolem jiných lidí. Jako by byli schopni naladit se na víc rozhlasových stanic najednou. Pak pro nás ovšem může být obtížné rozeznat svou stanici – která vysílá z naší vlastní hvězdy, chcete-li – od stanic ostatních. Tím vznikají poruchy, zmatek, a dokonce vyčerpání, protože potřeby jiných lidí zacloní ty naše a my vstřebáváme jejich frekvenci a energii.

Přidejte k tomu skutečnost, že lidé s problémy – ti, kteří potřebují rameno, na němž by se vyplakali – často vyhledávají právě nás, protože jsme vzácný druh: Jsme vysoce citlivé bytosti, které jim skutečně naslouchají a rozumí jejich trápení. My empatici jsme záchranáři, dárci a léčitelé. Utrpení jiných nás hluboce zasahuje. Doslova cítíme to, co cítí oni. Odvrácená strana tohoto daru se skrývá v nebezpečí, že pokud si neuvědomujeme hloubku své citlivosti, odevzdáváme svou sílu a vyčerpáváme své emocionální a fyzické zdroje – v důsledku čehož můžeme být nejlepšími léčiteli pro jiné, ale nejhoršími pro sebe samé.

Poznatky z mého zážitku na pokraji smrti mi jasně ukázaly, že mám jedinečnou možnost stát se průvodcem pro ty, kteří patří mezi empatiky. Bezvýhradně věřím, že mě málem zabilo právě nepochopení toho, jak mohu žít se svým darem (ani jsem nevěděla, že empatik jsem!), vstřebávání energie jiných na vlastní úkor (a skrývání toho, kým skutečně jsem). Prožila jsem na vlastní kůži, co se může stát, když sebehodnocení, pochybnosti, potřebu lásky a ocenění přejímáme pouze z vnějšího prostředí. Také jsem zjistila, že zásadní je přijmout vše, čím jsme, a žít život naplno, nebojácně a nahlas – což je pro empatiky často obtížné. A byla jsem svědkem úžasných životů, které můžeme mít, když se toho odvážíme. Uvědomila jsem si, že jsem projevem božství, že jím jsme všichni. Dříve jsem to nevěděla, proto jsem si nikdy netroufala vyjádřit se otevřeně, pokaždé jsem si myslela: „Kdo jsem, abych o tom mluvila, šla si za tím, co chci, porušovala konvence?“ Vždycky jsem se upozaďovala. Jiné lidi jsem kladla na první místo a věřila jsem, že všichni ostatní jsou důležitější, kvalifikovanější než já. Vlastní klinická smrt mě přiměla si uvědomit, že jako výraz božství zde mám své poslání, a když se odmítám realizovat, znamená to, že v této realitě znemožňuji uplatnění i své božské stránce.

Představte si, jaký život můžeme mít, když si uvědomíme, že jsme skutečné součásti božské podstaty. Představte si život na základě poznatku, že jsme článkem veškeré existence. Představte si život na základě poznání. Všichni tak můžeme žít.

Život bytosti se šesti smysly ve světě pěti smyslů

Věřím, že se rodíme se šestým smyslem – tedy s intuitivním vnímáním, které v podmínkách normálního vnímání pěti smysly nelze vysvětlit. K intuitivnímu vnímání patří například jasnovidnost (vnímání věcí, které nelze postřehnout pomocí pěti smyslů), jasnozřivost (předvídání budoucích událostí) a mimo jiné schopnost silné empatie. Působením životních okolností lidé své vnitřní propojení s šestým smyslem většinou ztrácejí. Snad každý člověk zažil okamžik, kdy něco vytušil dříve, než se to stalo, nebo poznal, že situace je mnohem závažnější, než vypadá. Tomu se říká intuice – poznání pravdy. Je to podstata schopností empatika. Ale mnozí z nás o spojení s tímto darem přijdou. Zdá se, že ti, kteří šestým smyslem do nějaké míry disponují, přicházejí na tento svět s hlubokou vnitřní znalostí o vzájemném propojení a o spojení s vesmírem (podrobněji v kapitole 3), ale jak vyrůstáme, je důvěra ve vlastní intuici zpochybňována, takže ji nakonec často ignorujeme nebo potlačujeme.

Z tohoto důvodu mnozí empatici o svém šestém smyslu ani nevědí. Já jsem si ho rozhodně neuvědomovala – ale zážitek blízké smrti můj šestý smysl znovu oživil a já jsem zjistila, že je skutečný a je to něco, co jsem měla vždy. Přestože jsem na tuto stránku sebe samé zcela zapomněla, jakmile se vrátila, připadala mi důvěrně známá. Dokonce jsem se podivovala, že jsem bez ní dokázala tak dlouho žít.

I vám se možná přihodilo něco, co probudilo váš šestý smysl. Dochází k tomu v případě krizových situací (někdo potřebuje zachránit, eventuálně musíte pomoci sami sobě) nebo na základě traumatu, ale někdy se lidé jen probudí a uvědomí si, že je zpátky, nebo ho pocítí poprvé.

Rodíme se se silným intuitivním napojením na všechno a na všechny kolem nás, ale žijeme ve světě, který šestý smysl v podstatě neuznává. Ovšem u některých z nás je vnitřní vědění stejně silné jako ostatní smysly – například sluch nebo zrak – nebo možná ještě silnější. Vzpomeňte si na nemluvňata: vycítí přítomnost matky dříve, než otevřou oči, a domácí mazlíčci zase ohlašují příchod páníčka ještě předtím, než se přiblíží na doslech nebo na dohled.

Měla jsem psa jménem Cosmo, který se postavil ke vchodovým dveřím vždy přesně pět minut před mým příchodem. Úplně pokaždé. Ať dělal cokoli a byl kdekoli v domě, když mi k domu zbývalo pět minut cesty, opustil své místo a zamířil ke dveřím. Ten, kdo byl doma, věděl, že brzy dorazím. Jednalo se o pět minut jízdy autem, což znamená několik kilometrů, nemohl mě tedy cítit, vidět ani slyšet. Bydleli jsme v bytovém domě, a jakmile jsem vešla v přízemí do výtahu, začal Cosmo za zavřenými dveřmi bytu vrtět ocasem. Danny a já jsme si užili spoustu zábavy v úžasu nad Cosmovou neuvěřitelně silnou intuicí.

Společnost nás nutí věřit tomu, že naše intuice není skutečná, že je součástí naší představivosti. Možná jste i vy měli v dětství imaginární přátele, kteří pro vás byli zcela skuteční, ale dospělí se vám smáli a označovali je za pouhý výplod bujné fantazie. Nebo se vás rodiče snažili přimět k obejmutí některého příbuzného nebo známého, ale vy jste cítili, že jeho záměry nejsou dobré, a vyhýbali jste se tomu. Rodiče vás potom hubovali, že jste příliš stydliví nebo nezdvořilí. Jaký pocit to ve vás vyvolávalo? Já jsem podobné věci zažívala a často jsem si připadala zahanbená, zvláštní, zmatená. Nakonec jsem nepříjemný incident i svou intuici pohřbila – s podobnou zkušeností se podle mého přesvědčení dokážou ztotožnit mnozí z vás. Často dostávám zprávy od lidí, kteří vypráví své příběhy o tom, jak museli potlačovat tuto část sebe samých, protože když ji projevili, bylo jim řečeno, že jde jen o jejich představy. Vrstevníci se těmto odlišujícím se lidem smáli nebo je šikanovali a doma nebo ve škole byli takoví jedinci trestáni. Píší, jak bolestné to pro ně bylo.

Šestý smysl je stejně skutečný jako těch pět ostatních. Na celou problematiku se podíváme podrobněji. Kdybyste byli o jeden ze svých pěti smyslů připraveni, jistě byste tuto skutečnost zaznamenali. Zkuste si představit, že by vám všichni od narození říkali, abyste měli zavřené oči. Tvrdili by vám, že je nebezpečné, abyste je otevřeli a dívali se na svět kolem sebe. I kdybyste si vyvinuli velmi silnou intuici, která by měla absenci zraku vynahradit – vnitřní vidění –, připravili byste se o dar pozorování krás tohoto světa, který vám lidské oko zprostředkovává.

Znamenalo by to, že byste nikdy nespatřili barvy, oblohu nebo duhu. Neviděli byste řeky ani hory, stromy, hvězdy ani mraky. Řekněme, že jako dítě byste čas od času zapomněli nechat oči zavřené, zahlédli byste, jak svět vypadá, a dospělým ze svého okolí byste vyprávěli, co vidíte. Ale oni by kroutili hlavou a říkali by: „To je jen tvoje představivost. Jestli se chceš v tomto světě orientovat, musíš mít oči zavřené!“ Představte si, jak odlišný by to byl svět. Všechny vynálezy, veškeré technologie by byly nastaveny tak, aby nám pomáhaly ovládat svět se zavřenýma očima.

Naučíte se tedy oči neotvírat, protože chcete zapadnout. Nechcete nikoho zklamat. Vyrůstáte jako bytost s pěti smysly, ale mezi tyto smysly – intuici, sluch, čich, hmat a chuť – zrak nepatří. Chodíte do školy, kde všichni mají oči zavřené, i učitelé. Vystudujete, získáte práci a začnete svou kariéru jako člověk se zavřenýma očima. Žijete ve světě vytvořeném lidmi bez zraku pro lidi bez zraku, kde intuice je silná, ale lidé nevidí. Tedy mohli by vidět, kdyby ve zrak věřili a kdyby otevřeli oči.

Nyní si představte, že si v dospělosti jednoho dne vzpomenete, co jste jako dítě viděli! Vzpomenete si, že jste využívali další smysl, ale všichni vám říkali, že máte jen bujnou fantazii. Matně si vybavíte, jak vypadal svět kolem vás, a chcete zrak znovu vzkřísit. Zatoužíte zahlédnout něco většího. Proto se rozhodnete experimentovat a naladit se opět na svět, který jste zkoumali v dětství.

Vyjdete ven. Tráva je zelenější, než si pamatujete. Zurčící potok nejen slyšíte, ale rovněž vidíte. Cestou zahlédnete kameny a keře a snadno se jim vyhnete, takže se nezraníte. Pouhým pohledem dokážete posoudit, jak daleko jsou hory! Vzdálenost moře jste dosud byli schopni odhadovat pomocí čichu, nyní můžete použít také zrak. Vidíte, že dále od pobřeží se barva vody mění a že tam, kde se pláž potkává s mořem, je průzračná – tomu jste dosud nemohli rozumět.

Pomyslete na světlo. Pomyslete na to, jak odlišně byste se s tímto novým smyslem ve světě orientovali.

Představte si, že po tomto objevu, který jste učinili, říkáte lidem: „Otevřete oči. Je to úžasné! Máme šestý smysl, který jsme od dětství potlačovali. Ale je skutečný! Máte ho i vy! Nemusíte se ničeho bát. Díky němu se váš život zlepší a zjednoduší.“

Objev vás nadchne, chcete ho vykřičet do světa. „Opravdu, lidi, otevřete oči. Život bude snadnější.“ Ale všichni namítají: „Ne, nemůžeme otevírat oči. Je to neuctivé a odporuje to všemu, čemu jsme byli vychováni věřit.“ Tvrdí vám, že jste hrozba pro veškeré technologie, které byly vyvinuty, plní státní pokladnu a vytvářejí pracovní místa. Trvají na tom, abyste oči znovu zavřeli. A vy žasnete: „Bylo by možné, že se všichni pletou? Tolik vážených lidí mi říká, že se mýlím já. Že si to jen představuji. Nechci riskovat! Bojíte se, že vás vyloučí ze společnosti, protože jste jiní.

Roli hraje také strach z neznámého. Protože ostatní nemají otevřené oči, není dostupná žádná informace o možných rizicích nebo nástrahách putování životem s otevřenýma očima, pokud nějaké jsou. A protože svět vnímáte tímto způsobem jen vy jakožto empatici, začnete si připadat osamělí. Scházejí vám slova. Jazyk vzniká vzájemnou dohodou o přiřazení významu hlasovým projevům, ale když mají všichni oči zavřené, neexistují slova určující vlastnosti, které lze identifikovat pouze zrakem. Není například možné pojmenovat jednotlivé barvy, když je nikdo nevidí.

Uvědomíte si, že žijete ve světě stvořeném lidmi se zavřenýma očima pro lidi se zavřenýma očima. Nikdo vás nebude chápat, protože vnímáte něco, co ostatní nevnímají, a nemáte slova, kterými byste své vjemy popsali. Začnete uvažovat, zda se opravdu nejedná o vaši představivost nebo zda nežijete jen ve falešných představách. A nakonec oči opět zavřete jen proto, abyste nevybočovali.

Tento imaginární příběh podle mého názoru krásně ilustruje důvody, proč se mnozí z nás trápí. Jsme bytosti se šesti smysly, které byly v přesvědčení, že mají smyslů pět, vychovávané ve světě vytvořeném lidmi, kteří věří, že i oni mají pět smyslů. Oním potlačovaným smyslem samozřejmě není zrak, ale intuice. Je naprosto stejně důležitá jako jiné smysly a stejně skutečná, přesto je nám vštěpováno, abychom ji, když se ohlásí, považovali za bujnou představivost a ignorovali ji.

Jestliže tuto část sebe samých popíráme, pak popíráme část toho, kým jsme. A právě proto empatici a vysoce citliví a intuitivní lidé v tomto světě narážejí. Jsou nuceni negovat jeden ze svých základních smyslů, smysl, který jim pomáhá orientovat se v životě, a končí s pocitem marnosti a zmatku.

Empatici jsou jiní. Když jsem to pochopila, cítila jsem velkou úlevu. Trik, který jsem se naučila, spočívá v tom, uvědomit si tento rozdíl a přijmout ho. Během let jsem díky svým studentům a čtenářům, kteří mi sdělují vlastní zážitky, dospěla k hlubšímu pochopení cesty, na které se všichni nacházíme, cesty za vlastním skutečným já – cesty k tomu, abychom přestali kvůli ochraně lidí kolem nás a v jejich zájmu „konat“ na vrub svého vlastního štěstí. K plnému rozvinutí mých schopností empatika došlo až tehdy, když jsem prožila něco velmi dramatického – vlastní smrt. Vy ale nemusíte zemřít, abyste se dozvěděli, jak zužitkovat empatické schopnosti a chránit se před hrozbami, které se s nimi pojí. Na následujících stránkách předkládám své nástroje, zkušenosti a příběhy těch, s nimiž pracuji, aby vám pomohly vykročit směrem ke svému pravému já – šestým smyslem opatřenému, empatickému, úžasnému já. Než se dostanete na konec knihy, zjistíte, že být empatikem znamená mít superschopnost!

Test: Jste empatik?

Chcete vědět, zda jste empatičtí? U následujících tvrzení napište ano, nebo ne a spočítejte si výsledek.

1.  Bojíte se, že raníte city jiných lidí, zklamete je nebo jim ublížíte, protože cítíte jejich bolest (možná víc než oni).

2.  Ochotně přijímáte plnou odpovědnost za své skutky, někdy až do té míry, že se obviňujete za něco, co není vaše chyba.

3.  Jiní vámi snadno manipulují a často se cítíte znevýhodněni nebo zneužiti.

4.  Neumíte přijímat chválu, dárky, služby a laskavosti. Cítíte povinnost okamžitě se odvděčit.

5.  Vůči ostatním lidem jste velmi soucitní a tolerujete jejich slabosti, nejistotu a omyly. Chováte se k nim laskavě bez ohledu na to, zda si to zaslouží.

6.  Jiné lidi chápete lépe, než oni chápou sami sebe, proto za vámi často přicházejí se svými problémy a záležitostmi. Přestože vás to může zatěžovat, nikdy je neodmítnete, protože vnímáte jejich bolest.

7.  Máte silnou intuici a ledacos jednoduše víte, aniž by vám to někdo řekl. Je to hluboké poznání, které přesahuje pouhou předtuchu.

8.  Dobře poznáte, když někdo říká něco jiného, než si myslí.

9.  K lidem i planetě se chováte ohleduplně.

10.  Přitahuje vás léčitelské umění ve všech podobách včetně holistické léčby.

11.  Máte sklon podporovat vyděděnce a velmi rychle je ve skupině nebo v místnosti plné lidí rozpoznáte.

12.  Neradi nosíte obnošené oblečení, protože vnímáte energii člověka, který ho vlastnil před vámi. Necítíte se v něm sami sebou.

13.  Milujete snění za bílého dne a máte hluboký a bohatý vnitřní svět. Jste velice kreativní, vizionářští a potřebujete prostor k tvoření.

14.  Rutina, hierarchie a kontrola ve vás vyvolávají klaustrofobické pocity, rádi pracujete po svém podle vlastního časového rozvrhu.

15.  Přitahují vás všechny metafyzické a spirituální záležitosti.

16.  Jste velmi úslužní. Pomáhat lidem vám činí radost.

17.  Velmi vás zajímá sebezdokonalování a osobnostní vývoj. Chcete se rozvíjet. Chcete se učit. Chcete růst. Nesoustředíte se však jen na sebe, ale hluboce se zajímáte také o rozvíjení lidstva a vývoj lidského rodu.

18.  V určitých zeměpisných lokacích – na posvátném spirituálním místě, na bojišti (i neoznačeném) nebo v domě historické osobnosti – někdy cítíte záplavu emocí těch, kteří tam byli před vámi.

19.  Pobyt v přírodě vám přináší úlevu a pocit klidu.

20.  Souzníte s rostlinami. Víte, co potřebují – živiny, vodu, přesun na jiné místo –, aniž by na nich byly viditelné známky strádání.

21.  Vnímáte energii potravin a víte, jestli vám dodají energii, nebo ji odčerpají.

22.  Máte hluboké spojení se zvířaty. Jsou k vám přitahována.

23.  Stále bojujete se snahou zapadnout do společnosti nebo do světa. Mnohé z toho, co se v životě odehrává, pozorujete, jako byste sledovali reklamu v televizi nebo jako by se vás dané události netýkaly.

24.  Když jste ve společnosti někoho, kdo se necítí dobře, pociťujete jeho příznaky: nevolnost, bolest hlavy, zimnici – cokoli jiného. A dotyčná osoba od vás často odchází v lepším stavu.

25.  V přítomnosti jiných lidí si neodpočinete. Neumíte se zcela uvolnit. Abyste setřásli jejich energii, potřebujete samotu a prostor, a pokud se vám jich nedostává, jste přetížení.

26.  Obzvláště nepříjemná jsou vám přeplněná místa, například nákupní centra.

27.  Zatímco někteří potřebují mít hudbu puštěnou nahlas, aby si ji vychutnali, pro vás to představuje silný útok na nervy.

28.  Když vedle někoho stojíte – může to být kdokoli a kdekoli –, snadno zaměníte jeho myšlenky za své.

29.  Když s někým mluvíte a snažíte se ho pochopit, ztrácíte se v jeho myšlenkovém procesu, zatímco vaše vlastní myšlenky se vám vzdalují.

30.  Někdy vás přepadají pocity, o kterých víte, že nejsou vaše. Kráčíte sami, přemýšlíte o svých záležitostech a bác! Zaplaví vás vlna smutku, silné rozrušení nebo dokonce – v nejlepším případě – bezdůvodná radost.

31.  Protože přejímáte energii ostatních, nebo dokonce energii, která proudí po planetě, snadno se vás zmocní strach nebo bázeň. Často se stane, že vás vyděsí naprostá maličkost: vyvolá ve vás úzkost, pocit beznaděje nebo stres.

32.  Je pro vás obtížné sledovat strašidelné, smutné či depresivní filmy nebo číst knihy s podobnou tematikou. Můžete z toho mít dokonce i fyzické potíže.

33.  Vaše soustředění se snadno rozptýlí prakticky čímkoli (protože vnímáte všechno), proto se obtížně soustředíte ve škole, na schůzi v práci nebo na večírku. Nepřichází v úvahu, abyste si v kavárně udělali referát, doladili projekt nebo napsali blog.

34.  Často se cítíte emocionálně a fyzicky vyčerpaní. I když spíte osm hodin denně, pijete hodně vody a aktuálně neřešíte žádné dramatické emocionální záležitosti, přesto si nepřejete nic jiného než jít si lehnout.

Podívejte se na své výsledky:

• Pokud souhlasíte s jedním až devíti tvrzeními, rozhodně jste částečně empatičtí. Poměrně dobře se vypořádáváte s energiemi ostatních, ale někdy máte problémy s nastavením hranic, proto je pro vás vhodné využívat práci s energií, například terapii polaritou, qigong, šia-cu, léčení pránou a reiki. Máte dobrou intuici, především v oblastech vlastního života, a obvykle vycítíte nebezpečí dříve, než nastane. Dokážete dbát i o sebe, ale můžete být citliví na některé potraviny, druhy znečištění a substance. Na rozdíl od ostatních empatiků se snadno dokážete adaptovat na město. Obecně vám empatie nebrání ve vaší životní práci a naplňování vašich tužeb. Jste sami sebou a od ostatních si dokážete udržet odstup.

• Deset až devatenáct kladných odpovědí znamená, že máte středně rozvinutou empatii. Umístili jste se ve středu stupnice celkových výsledků. Máte silně vyvinutou intuici a pravděpodobně rádi trávíte čas v lese nebo u vody. Občas se s chutí vydáte i do města, ale energii obnovujete v přírodě. Poměrně dobře chráníte prostor pro svou auru a energii, občas na vás však působí i energie jiných lidí. Může pro vás být prospěšné, když zajdete za někým, kdo pracuje s energií pomocí některé z výše jmenovaných terapií.

• Souhlasíte s dvaceti až dvaceti osmi tvrzeními? Pak jste se celkově umístili velmi vysoko. Rozhodně patříte mezi empatiky. Jste velmi intuitivní a obvykle poznáte, když někdo lže. Nejspíš byste mohli uvažovat o kariéře léčitele nebo práci s energií, protože pro to máte přirozené nadání. Dáváte přednost pobytu v přírodě a nejlépe se cítíte u vody. Vnímáte její léčivé působení. Máte také dar ovlivňovat náladu, energii, atmosféru a prostředí kolem sebe.

Musíte pracovat na tom, abyste odlišili energii jiných lidí od své vlastní. Můžete mít tendenci je zrcadlit. Váš výsledek naznačuje, že by vám prospělo naučit se ovládat energii (vést energii tělem a uvolňovat bloky), uzemnit se (spojit se se zemí) a chránit svou auru (podle výkladového slovníku Merriam-Webster „energetické pole, které vyzařují všechny živé bytosti“) – tomu všemu se věnuji v kapitole 3.

Rádi pomáháte ostatním, zachraňujete je a léčíte svět. Měli byste však zpomalit a věnovat se nejprve sobě! Velmi vám prospěje, když budete energetickou terapii provádět i na sobě.

• Jestliže souhlasíte s více než dvaceti osmi tvrzeními, jste čistý empatik. Jste tím, co by se dalo nazvat mystikem. Máte výbornou intuici a téměř vždycky poznáte člověka, který lže. Narodili jste se s přirozenou schopností léčit. Hluboce milujete přírodu, vážíte si jí a podvědomě vnímáte její léčivou sílu. Uznáváte posvátnou podstatu všech bytostí. Jste skutečně moudří. A máte úžasnou schopnost ovlivňovat a měnit náladu, energii, atmosféru a prostředí kolem sebe.

Musíte se naučit poznat energii jiných lidí a odlišit ji od své vlastní. Na ramenou nesete bolest a trápení světa a považujete je za své. Pomůže vám, když se naučíte používat nástroje psychické/empatické meditace, kterým se věnuji v následujících částech knihy – patří sem sebeláska, přístup k vlastnímu vnitřnímu vědění, vyjadřování vděčnosti a napojení na kosmickou síť vědomí. Máte tendenci zrcadlit jiné lidi a jejich energii. To znamená, že se vzdáváte své energetické suverenity (moci nad vlastní energií) a necháváte ji na pospas rozmarům proměnlivých vichrů celého světa (jiní lidé vás na energetické úrovni mohou silně ovládat nebo ovlivňovat). Například jste-li šťastní a spokojení a přítel je zničený, zoufalý nebo vyděšený, necháte se jeho rozpoložením srazit na kolena – převezmete obavy a smutek, upřednostníte jeho pocity před svými. Prospěje vám naučit se ovládat vlastní energii a vytvořit silnější ochranu, o níž pojednávám v celé knize, především v kapitolách 3 a 6.

Bez ohledu na výsledky a na to, kam ve škále od citlivého člověka k empatikovi spadáte, najdete v dalších částech knihy příběhy, příklady, meditace a cvičení, díky kterým se naučíte posílit svou intuici, obranu a empatické vlohy, abyste nalezli sílu toho, kým skutečně jste.

Meditace pro rozvinutí intuice

Díky této meditaci se posunete od fáze, ve které se učíte naslouchat své intuici, k fázi, v níž důvěřujete tomu, co vám vaše intuice říká. Pokud si chcete zopakovat mnou navrhované pokyny k provádění meditací uváděných na konci kapitol, doporučuji vrátit se na úvod knihy.

„Nechť poznám tichý hlas své intuice. Věnuji jí pozornost bez ohledu na to, zda ke mně přichází v podobě slov, nebo vizí.

Věnuji pozornost vjemům svého těla, například pocitům klidu, míru a úlevy.

Cením si těchto křehkých myšlenek, vizí, pocitů a dojmů a vím, že jejich prostřednictvím ke mně promlouvá moje duše.

Nasloucháním své intuici sloužím svému nejvyššímu dobru a díky tomu se cítím v bezpečí.“

Table of Contents

Věnování

ČÁST I

1. Kapitola