POPRVÉ A ROZHODNĚ

NE NAPOSLED

POPRVÉ A ROZHODNĚ

NE NAPOSLED

Hugo Hartman

Poprvé

a rozhodně ne naposled

Copyright © Hugo Hartman, 2022 Cover Illustration © Jana Šárová All rights reserved

ISBN 978-80-242-8069—1

Dědovi Wernovi, Báře, která tu měla být mnohem déle, a všem, co se blbě zamilovávají

stejně jako já.

Prolog

Vůně květin mě praštila do nosu. Ve vysokých skleněných vázách se naparovaly orchideje a nad nimi se skláněly lilie, co volaly po pozornosti. Prohlížela jsem si řady barevných jiřin a nakonec jsem ukázala na vázu s rudými růžemi. Řekla jsem, že jich chci pět. Květinářka na mě vykulila oči. Rudé růže většinou kupovali kluci. Vytáhla pět květin a prohlédla si je, jako by se s nimi nechtěla rozloučit. Položila je na hedvábný papír a zeptala se mě, jestli k tomu chci kapradí. „Ne,“ vyhrkla jsem. Chtěla jsem jen čisté rudé růže bez příkras. Květinářka obmotala stonky červenou stužkou a udělala na ní mašli.

„Do papíru je ani dávat nemusíte!“ řekla jsem.

Změřila si mě pohledem, ale pak si uvědomila, že jí do toho nic není. Otřela stonky hadříkem, aby z nich nekapala voda, a oznámila mi cenu. Zaplatila jsem a sáhla jsem po kytici. Přičichla jsem si k ní. Květinářka se na mě usmála. Určitě to dělali všichni. Poděkovala jsem a ještě jednou jsem se nadechla těžké hutné vůně růží. Jedinečných. Prastarých. Všeříkajících. Vyšla jsem ven před obchod a nasála jsem do plic jarní vzduch. Nebe bylo modré. Podívala jsem se před sebe. Moje láska stála na ulici a rozhlížela se kolem. Milovala jsem. A ty rudé růže to měly dokázat. Napřáhla jsem paži s kyticí a v duchu jsem zašeptala: „Miluju tě.“

Kapitola první

Nikdo mi neřekl, že na cestě životem budou mrtvoly. Seděla jsem ve třetí řadě obřadního sálu v malém městě v Posázaví. Mikrofon u řečnického pultíku zrnil, když na něj učitelka v důchodu zaklepala. Pak začala mluvit o mém dědovi, kterého nikdy nepotkala, nikdy s ním nemluvila a nejspíš ho ani nikdy neviděla. Byl to dobrý člověk, který všem vždy pomohl. Prý. Podobnou větu řekla už na mnoha pohřbech. Ti, co umírali, byli vždy dobří lidé a všem pomáhali.

Rozhlédla jsem se kolem sebe a všimla si, že se vzadu nudí dvě sestřenice z Kladna. Vpředu vzlykala babička. Srovnala jsem si sukni a položila jsem si dlaně na kolena. Strýc si to vyložil jako výzvu k tomu, aby mi ukázal, jak moc je dojatý. Stiskl mi ruku. Bolelo to. Jeho tlapy pracovaly v kladenských uhelných dolech. Zavřela jsem oči a myslela jsem na dědu, jak sedí v zahradním altánu, co postavil, na hlavě má slamák a montérky mu drží kšandy. Pije lahváč. Ten nejlevnější, co v Penáči prodávají. Je horké léto. Je mu přes šedesát, ještě s ničím nepotřebuje pomoct. On sám pomáhá. Ta stará učitelka u mikrofonu to vlastně trefila. Chodí pracovat o nedělích. Dělá melouchy. Pomáhá ostatním postavit si rodinné domy. Sen všech, co žijí na maloměstech. Moje vzpomínky na něj jsou prohřáté třicetistupňovými vedry, co bývají v červenci a v srpnu. Jen jedna jediná studí.

Je pořád čerstvá. Hrají koledy, jíme kapra a v obýváku svítí stromek. Plácnu, co jsem slyšela ve škole, že ten, kdo se o štědrovečerní večeři zvedne od stolu, do roka umře. Dívají se na mě a pak někdo kývne, že to taky slyšel. Jíme tiše. Potom se děda zvedne a jde na vzduch.

„Je mu zase zle,“ říká babička a vstává s ním. Odvádí ho na terasu a my, co jsme u stolu zbyli, se díváme na salát a vychládající rybu. Trvá to přesně pět týdnů, než děda umře.

Ležím na gauči, když mi telefon hlásí příchozí hovor od mámy. „Děda umřel,“ řekne. Jen tak. Nic dalšího nedodá. Prostě mi to oznámí. Až časem pochopím, že takhle se sdělují špatné věci. Je to chabý pokus dokázat, že je všechno v pohodě.

Učitelka u mikrofonu dokončila naučený text a pak nechala pustit dědovu oblíbenou písničku. Nebo alespoň podle babičky oblíbenou. Rozhodně by si nevybral Být stále mlád od Karla Gotta. Uvědomila jsem si, že si musím vybrat píseň na pohřeb, aby mi tam nepustili třeba Vondráčkovou.

Po obřadu jsem se ocitla na konci řady, kolem které putovali příbuzní, podávali mi ruce a dívali se na mě vodnatýma očima. Když jsem pak vyšla ven, viděla jsem je, jak si dávají jedno cígo na nervy.

„Teď se najíme, určitě máte hlad,“ řekla babička a utřela si nudli. Zmizela jsem ven a pozorovala jsem, jak se u brány hřbitova štosují taxíky pro hosty, co přijeli vlakem. Nadechla jsem se a nastoupila do našeho nevhodně červeného auta. Do restaurace na zámku to je jen pár minut. Mezitím zřízenec obřadní síně babičce naznačil, že se musí postarat o věnce.

K obědu byla svíčková s průmyslovými knedlíky. Máma mě přivedla ke stolu s omladinou, jak to babička nazvala. Dřepla jsem si vedle sestřenic z Kladna, které si stačily povzdechnout, že to jídlo těm pinglům nějak trvá. Nakonec nepřišel pingl, ale holka, co se nás zeptala, jestli chceme kolu, nebo fantu. Já chtěla neperlivou vodu.

„Odpoledne musíme být zpátky,“ řekla sestřenice č. 1.

„Tak v to nedoufej,“ odpověděla druhá.

„Proč?“

„To jídlo bude trvat tak do jedný a do Kladna jsou to aspoň dvě hodiny cesty.“

„Jenže já ho musím vidět.“

„Kterýho?“

„Boba.“

„Má neskutečně idiotský jméno.“

„Kuš.“

„Ne snad?“

„Trochu.“

„Tak vidíš.“

„Je skvělej.“

„Vašek je pasé?“

„Absolutně.“

„Si ani neřekla.“

„Včera jsem mu dala kopačky, v noci jsem měla depku.“

„Hm. Tak uvidíme, jak dlouho ti to vydrží s Bobem.“ Dívala jsem se na ně a měla jsem chuť řvát, že jsme zrovna pohřbili dědu. Dědu, kterého naposled viděly před třemi lety v srpnu, když přijely na povinnou návštěvu. Jejich znuděné výrazy se vyvalily ze škodovky a nezměnily se celý víkend. Teď pokrývaly jejich obličeje

znovu. Sestřenice měly natažené nohy pod stolem, nervózně se dívaly na kabelky, kde měly schované mobily.

„Ta svíčková je nějaká divná.“

„Kolik je v tom tuku?“

„Je tam mlíko, maso a mouka. Po tom nezhubneš,“ řekla jsem.

Zíraly na mě.

„Ale ten citron, to je ovoce, zdravý, vitamín C, a pěkně kyselý. Se ti zkřiví ksicht, že to budeš mít místo liftingu.“

Nepřestávaly na mě zírat.

Odložily příbory a přemítaly, jestli náhodou nesní.

„Dobrou chuť,“ dodala jsem a ukrojila jsem si knedlík. Většinu času bylo u stolu ticho. Jen jednou sestřenice nakously téma bělení zubů u dentistky versus bělení zubů podle internetu. Shodly se na tom, že s jejich ka-

pesným bude muset stačit internet.

„Jděte si hrát,“ zašvitořila babička. Všechny tři jsme jí odpověděly ledovými výrazy. Vrátila se ke stolu dospěláků a napila se turka. Ve tři hodiny bylo po všem. Sestřenice kolem mě propluly k autu a zmizely na zadních sedadlech. „Není to nijak příjemná událost, ale aspoň že se rodina potkala,“ vypadlo z mé mámy. Strýc z Kladna kývl a zabouchl dveře. Sestřenice se dívaly před sebe, aby se nemusely setkat s mým pohledem. Na vyzvání svého otce zamávaly do neznáma a pak vytáhly z kabelek mobily.

„Milý holky,“ řekla babička, i když věděla, že plácla hloupost.

Rodiče zaplatili účet a mě posadili do auta k věncům. Jsem prý malá, tak se tam vejdu. Kabina voněla jehličím

a bílými liliemi. Do klína mi sklouzla černá stuha se zlatým nápisem „Vždycky budeš pracovník měsíce“. Odsunula jsem ji k „Vzpomínáme“, „Navždy v našich srdcích“ a „Upřímnou soustrast z Kladna“.

To teda.

Opřela jsem se do sedačky a dívala se z okna, jak kolem ubíhají rodinné domky a za nimi skupina paneláků. Jeli jsme přes potok, který se blyštil ve zbytcích únorového odpoledne. Zastavili jsme před domem, co děda postavil. Má červenou střechu a velká okna, aby uvnitř byl dostatek světla. Je tu ústřední topení, garáž, dva špajzy. Myslel na všechno. Prošli jsme zahradou a vstoupili jsme do vyhřáté předsíně. Táta vyndal věnce, které chtěl na další den ráno odvézt na hřbitov. Máma šla vařit kafe. Pozorovala jsem babičku, jak se loudá chodbou k obývacímu pokoji. Sledovala jsem ji, jak si sedá do křesla a sahá po ovladači. Domem proletěl zvuk televizních reklam. Nikdo babičku nenapomenul, aby ten kravál ztlumila. Od téhle chvíle se bude snažit vrátit se do normálního života, sednout si do normálního večera, kdy poběží televize na plný pecky. Přešla jsem za ní a dřepla jsem si na gauč, kde děda po obědě spával. Vždycky po jídle si lehl a dal si dvacet, což se většinou protáhlo na hodinu a půl. Babička mě chytla za ruku a ten den ji už nepustila. Venku štěkal pes a máma se z okna starého dětského pokoje dívala přes červené střechy k zámku, který se vypínal nad řekou.

„Měla bys tu pár dní zůstat,“ řekla mi máma a zavřela okno. Musela si všimnout, jak se za ní kradu do patra.

V ložnici byla zima, kterou rychle pohlcovalo horké sucho z radiátorů.

„Co?“ zakuckala jsem se.

„Pár dní tady u babičky,“ otočila se.

„Proč?“

„Protože to bude potřebovat,“ řekla.

„Proč tu nezůstaneš ty?“

„Protože musím do práce.“

„Já do školy.“

„Nemůžu uvěřit, že se o tom bavíme…“

„Prosím?“

„Ty tu nechceš zůstat pro svoji babičku, která si prošla velice těžkými chvílemi?“

„Mami?“ zvedla jsem oči. Nesnášela jsem, když mě vydírala. Uměla to skvěle. „Proč tu nechceš zůstat?“

Nadechla se a posadila se na postel. Šoupala nohama po koberci a pak mi řekla, že to nejde. „Nejsem dostatečně silná. Vy děti tohle zvládáte líp. Já bych těch několik dní breku prostě nevydržela. Můžu tě poprosit o tu laskavost?“ vypadlo z ní. Nedívala se mi do tváře. Kývla jsem. My děti jsme statečnější. A vydržíme toho víc. Snáz se ze všeho dostaneme. Přece jsme tolik ještě nezažily. Tak je potřeba, abychom zažily. Pochopila jsem, že smrt není smutná, je nepříjemná.

„OK,“ řekla jsem a odešla jsem z pokoje.

„Dík,“ ozvalo se za mnou.

Babička usnula u televize. Vzala jsem ovladač a přepnula jsem na Óčko. Jinak tu jako hudební program sloužil Šlágr. Napila jsem se vychládajícího čaje a zhluboka jsem se nadechla. Pokoj byl cítit zatuchlinou,

co vzlínala z krajkových záclon. Z ulice sem dopadalo oranžové světlo lampy a ze zahrady zase svit zimního měsíce, co se v úplňku kutálel po obzoru. Táta spal v kuchyni na lavici a chrápal. Napadlo mě, že je to možná poslední chrápání, které babička uslyší. Opřela jsem se do křesla a nechávala jsem oldies písničky, aby mě ukolébaly ke spánku.

Probudila jsem se se svítáním. Babička už uklidila celou kuchyň a opatrně našlapovala kolem spícího táty.

„Tak jak jsme se vyspali?“ usmála se na mě.

„Jak myslíš?“

„Blbě.“

„Jo,“ povzdechla jsem si.

Ve dveřích se objevila máma. Pomohla namazat chleby a pak jsme všichni tiše seděli u snídaně. Babička pila turka.

„Holka, co vy to pijete za kafe?“ otočila se na mě.

„Kafe?“ odtušila jsem.

„Takový italský názvy to má. Dole na náměstí otevřeli nějakou kavárnu, ty jména se skoro nedají přečíst.“

„Tak to bude cappuccino,“ tipla jsem si.

„Jo, přesně to. Tam je víc mlíka než kafe, ne?“

„Hm.“

„A ty to piješ?“

„Ne.“

„Dobrý. Je vidět, že seš moje vnučka,“ zavrněla blahem.

Po snídani rodiče nasedli do auta, zamávali mi a máma řekla, že hned zavolá učitelce. Předpokládám, že to udělala hned v první zatáčce, aby měla jistotu, že můj pobyt nic neohrozí. Dospělí se bojí. Mám strach

z toho, až mi bude osmnáct. Už se to blíží, dva roky a šlus.

Vocas na mě civěl a zkoumal mě.

„Pojď,“ řekla jsem mu. Sedl si.

„Panebože, Vocasi, nebuď takovej vocas!“ Naklonil hlavu a očividně o něčem přemýšlel. Zatahala jsem za vodítko. Hnul se, ale ne o moc.

„Babi!“ zařvala jsem. Na to uslyšel. Vyskočil na všechny čtyři a vrtěl ocasem. Na terase se objevila babička a nesla zbytky. Vocas byl vlastně to nejšťastnější stvoření na světě. Po matce labrador, po otci vořech. Stačily mu zbytky, bouda a drbání.

Vystřelil a já letěla za ním. Zastavil se u terasy a čekal na starý chleba namočený ve vodě.

„Vy jste ještě tady?“ zeptala se babička.

„Hm.“

„Tak šup!“

„Babi!“ Vocas nastražil uši.

„Měla by ses projít. Potřebuješ se vyvětrat.“

„Nemusím s Vocasem…“

„Bedři,“ řekla, což značilo, že mám brzdit. „Potřebuje vyvenčit, už dlouho nikde nebyl, dám ti náhubek, pro jistotu,“ dodala a šla štrachat do komody v chodbě. Vzdychla jsem. Když si něco umínila, muselo to být. Teď byly veškeré její požadavky podpořeny statusem čerstvé vdovy. Té se neodporuje.

Táhla jsem Vocasa, který se útrpně koukal za babičkou. Až když zmizela v domě, dal se do pohybu. O dva bloky dál zjistil, že je to se mnou vlastně v pohodě. Ne-

chávala jsem ho ochcávat všechny rohy a čuchat k popelnicím. Po tom, co jsem ho tahala od rozjeté krysy, se sice trochu naštval, ale když jsem mu dovolila, aby oblízl slepičák, hodil po mně oddaný psí pohled.

Takhle jsme se dokolébali až k zámku. Čerstvě nasněžilo. V městečku poprašek hned roztál a proměnil se v šedé bahno, ale tady na kopci v rozlehlém parku se sníh držel, překrýval zmrzlou trávu. Bylo před obědem, lidé tu ještě moc nechodili a na tom bílém prostěradle, které se kolem zámku rozložilo, nebyly žádné stopy. Jednu jsem tam udělala. Hezky tou svojí martenskou, kterou jsem si vybojovala k Vánocům. Dívala jsem se na to, jak traktorové podrážky vytvořily ve sněhu reliéf. Pak do toho skočil Vocas a celou tu krásu rozmetal. Rozeběhl se parkem a já musela s ním. Sníh a polámaná stébla trávy kolem nás létaly. Hnali jsme se kolem stromů ke starému rybníčku a ztrouchnivělému altánu. Pak jsme utíkali cestičkou ke středověké věži, co tu zbyla po zbořeném hradě. Vzali jsme to starými portály, které kdysi vedly kdovíkam, a nakonec jsme si dřepli na zledovatělé schody vedoucí k zadnímu vchodu do zámku. Dala jsem ruce za sebe a ucítila jsem, jak mě do dlaní pálí mráz. Vocas vyplazoval jazyk a chladil se na chodníku. Zavřela jsem oči.

„Nastydnou ti vaječníky,“ ozvalo se za mnou. Vyskočila jsem.

Nad schody stála holka, ruce měla v bok. Byla navlečená v černých džínách a černém roláku. Od pusy jí šla pára a u krku se jí houpal stříbrný řetěz. Měla tmavé kudrnaté vlasy a z nozder jí visel piercing. „Vážně,“ dodala.

„Jsem tu sotva pár vteřin,“ řekla jsem.

„No přede mnou se obhajovat nemusíš…“ usmála se.

„Není zas taková zima.“

„Holka, mrzne a fest,“ dodala a sestoupila pár schodů. „Co babička?“ optala se.

„Co?“

„No jak se má babi?“

„Dobře…“

„To je fajn.“

„Ty ji znáš?“

„Od vidění… od čtvrtka.“

„Byla jsi na pohřbu?“

„Ne, na něčem lepším. Na obědě po pohřbu.“

„Žes nebyla s náma u stolu,“ podivila jsem se. Přesně proto nesnáším maloměsta. Všichni se znají, dokonce i živí s mrtvými.

„Byla,“ zasmála se. Přimhouřila jsem oči.

„Nechtěla jsi kolu ani fantu, chtěla jsi neperlivou vodu. Ve svíčkové ses ponimrala, kávu jsi chtěla dvojitou a bez mléka, dezert jsi odmítla. A já se ti nedivím. To, co tady vydávají za mousse, je prostě puding,“ pokrčila rameny.

Asi jsem se dívala dost nejapně, protože dodala:

„Obsluhovala jsem vás. Tebe a ty dvě nány.“

Nadechla jsem se, ale než jsem stačila cokoli říct, holka to udělala za mě: „Takovejch je spousta.“

„Jakejch?“

„Příbuznejch, co přijedou na pohřby lidí, který je vůbec nezajímají. Bez těchhle lidí by vlastně pohřeb nebyl pohřbem…“

„A bez velký hostiny.“

„Přesně tak,“ zasmála se a sešla zbytek schodů až ke mně. „Horáková,“ podala mi ruku. Přijala jsem ji a pak jsem se rozesmála. „Landová,“ stiskla jsem její dlaň.

„Landová? Nejseš příbuzná Daniela Landy?“

„Ne.“

„Uf. Beztak se mi to nelíbí. Jak se jmenuješ křestním?“

„Bedřiška.“

„Mnohem lepší.“

„A ty?“

„Mně se říká Horáková.“

Posadila se vedle mě na schody a řekla, že jestli jí kvůli mně nastydnou vaječníky, tak si to se mnou její máma vyřídí.

Vocas běhal kolem a tahal za sebou vodítko, které jsem pustila.

„Pěkný boty,“ ukázala Horáková na moje martensky.

Začervenala jsem se.

Po obloze přeletělo hejno havranů, kteří nám zakrákali na pozdrav.

„Hele, moje vaječníky hlásí, že je čas jít do tepla.“

„Co se culíš jak měsíček na hnoji?“ změřila si mě pohledem babička a pak se podívala na dokonale zašpiněného Vocasa, který měl bahno i na zádech.

„Jen tak,“ zaculila jsem se.

„Aha. A proč je pes celej od bláta?“

„Nechala jsem ho na volno.“

„Panebože. Neběžel za nějakou fenou? Ty štěňata by nešly prodat.“

„Ne. Byli jsme v parku u zámku, tam žádný feny nebyly.“

„Nezakous veverku?“

„Ne.“

„Teď ho nemůžu umýt,“ zavzlykala babička. „Nastydl by.“

„Myslím si, že mu je úplně jedno, jak moc se zašpinil.“

„Taky pravda. Dáš si tvarohový buchty?“

„Ráda,“ usmála jsem se a nechala jsem Vocasa, aby se vydováděl v marastu pod terasou. Po dnešku mě začal mít rád. Poznal, co je volnost. A já poznala Horákovou.

Kapitola druhá

Vocas si dřepl na chodník a vypadalo to, že dál nepůjde. Dva dny po sobě ho ještě nikdy nikdo nevenčil. Potřebu udělal už před hodinou u tújí na zahradě. Tahala jsem za vodítko a pohledem jsem ho přemlouvala, aby se pohnul z místa. Vytáhla jsem z kapsy piškot. Zavrtěl ocasem. „Dám ti ho, když půjdeš,“ začala jsem vyjednávat. Pochopil moji hru a popošel ke mně. Dala jsem mu piškot. Udělali jsme několik kroků a Vocas usoudil, že by si zasloužil další odměnu. Zbývaly mi tři piškoty, k zámku to byl kilometr a půl. Věděla jsem, že to nevystačí. Vytáhla jsem první piškot a hodila jsem ho do dálky před sebe. Podíval se na mě, jestli si z něj – desetiletého psa s artritidou – dělám srandu. Jenže piškot je piškot. Rozeběhl se. Dala jsem se do klusu a za chvíli chudák zjistil, že netáhne on mě, ale já jeho. Doběhli jsme pod skálu, která se vedle železnice tyčila do výšky. Na ní stála napodobenina středověkého opevnění, výstřelek, který si jeden z posledních baronů nechal vybudovat, než mu celý zámek se vším všudy zabavili komunisti. Prohlédla jsem si schody vytesané do skály a v kapse jsem sevřela poslední piškot. Vocas to pochopil. Dostane ho, až vylezeme nahoru. Udělal první krok a útrpně položil pracku na schod. „Hodnej,“ pohladila jsem ho po hlavě.

Vylezli jsme za starou konírnou, která měla propad-

lý krov a občas v ní spával obecní bezdomovec. Přešla

jsem přes nádvoří ke kované bráně do podzemí. Vedle na zdi byla přišpendlená prosklená vývěsní tabule s nabídkou. Projela jsem ji. Svíčková byla místní specialita, stejně jako smažák a césar salát. Ten měl být nejspíš pro vegany. Podívala jsem se na hodinky. Byly dvě odpoledne, čas, kdy podle stránek restaurace končily obědy. Opřela jsem se o stěnu a Vocas si mi lehl k nohám. Průjezdem, kde dřív zastavovaly kočáry, se hnal ledový vítr a snažil se mi dostat pod kabát. Nebe se lesklo a mělo barvu nerezových hrnců, podobně tak studilo. Z restaurace už nevycházeli žádní hosté, všichni se najedli. Tady na maloměstě se obědvalo brzo. Ve dveřích se objevil kuchař s krvavými fleky na bílém triku. „Dobrý den,“ pozdravila jsem ho. Chvíli se na mě díval a pak odpověděl. Natáhl nudli u nosu zpátky do nozder a odkráčel průjezdem k fontáně. Potom z podniku vyšla Horáková. Otírala si ruce do zástěry s logem místního pivovaru.

„A helemese! Kdopak to je,“ zasmála se, když mě uviděla.

„Já.“

„A Vocas.“

„A Vocas,“ přitakala jsem.

„Vypadá, že se mu ten špacír moc nelíbí,“ smála se a podrbala ho za ušima. „Budeš ho teď venčit denně?“

„Nejspíš. Potřebuje to.“

„Tenhle potřebuje gauč.“

„Domů nesmí.“

„Jak to?“

„Babi tvrdí, že psi vždycky byli v boudě.“

„Tak tenhle je ale revolucionář a chce to změnit.“

Vocas se na ni díval, jako by jí rozuměl.

Nastalo ticho. Nevěděla jsem, co mám říct, a Horáková nejspíš přemýšlela, co dalšího by řekla ona.

„Povídala jsi, že bydlíš za potokem…“ vypadlo z ní nakonec.

„Ano.“

„Nebylo by snazší ho vyvenčit v lesoparku? Ten je tím směrem…“ změřila si mě pohledem.

Pokrčila jsem rameny.

„Na zámek je to aspoň kilák a půl a ne zrovna hezkou cestou…“

„Hm.“

„… kolem hlavní silnice.“

„Je mi strašná zima,“ plácla jsem, ani jsem nevěděla jak a proč.

„Jak dlouho tu stojíš?“

„Chvíli,“ zalhala jsem. Bylo půl třetí.

„Seš celá modrá,“ řekla Horáková a chytla mě za promrzlou ruku, ze které vystupovaly pletence žil a v kůži se vytvářely rýhy, jak se mráz zakusoval hlouběji a hlouběji do pokožky. „Jsi promrzlá, je čas dát si zázvorovej čaj. Zvu tě. Mám zaměstnaneckou slevu.“

Vtáhla mě do restaurace a vedla mě po schodech dolů do lokálu. Na stěnách zářily elektrické pochodně a osvětlovaly erby všemožných šlechtických rodin, jen ne té, které to tady všechno kdysi patřilo. Zahlédla jsem výklenek se stolem pro omladinu. Zvedl se mi žaludek. Nikdo v restauraci nebyl. Přes obědy, když zrovna nebyla pohřební, svatební nebo narozeninová hostina, tu Horáková obsluhovala sama. „Šetří se,“ vysvětlila

mi. „A beztak sem moc lidí nechodí od doby, co na náměstí otevřeli kebab.“ Posadila mě k baru. Bylo to poprvé, co jsem seděla na barové stoličce. Vysoko nad kamennou podlahou, blízko k blyštivým lahvím a vůni máty a citronu. Horáková nakrájela zázvor a z presovače natočila horkou vodu. „To by mělo zabrat, kdybys tam náhodou nastydla,“ řekla. Pak se sehnula za pult a napustila studenou vodu do psí misky. „Málem bychom zapomněly na pana Vocase,“ postavila před psa misku.

„Máš piškoty?“ zeptala jsem se.

„Jsou v tiramisu.“

„Aha…“ považovala jsem věc za ukončenou, ale Horáková vytáhla z chladničky jednu misku s italským dezertem a vypreparovala z něj podlouhlé piškoty. Roznípaný krém postavila přede mě a Vocasovi naservírovala na malý talířek piškoty. „Na účet podniku,“ dodala.

„Takže ty jsi odkud?“ zeptala se.

„Z Prahy.“

„Nuda.“

„Ale první tři roky jsme bydleli tady u babičky.“

„Aha.“

„Naši neměli na vlastní bydlení.“

„To je jak z Bídníků.“

„Co ty? Tys tu bydlela vždycky?“

„Jo.“

„V podzámčí, nebo za potokem?“

„Podzámčí. Jako správná poddaná. Za vodou bydlí zbohatlíci.“

„Kromě mojí babičky…“

„Nebudete dědit ranec?“

„Ne.“

„To je mi líto,“ zasmála se a pak se zarazila. Došlo jí, že jsme předevčírem pohřbili dědu. Viděla jsem v těch jejích temných očích, že se zastyděla. Lekla se, jestli mě neurazila, jestli se mě nedotkla, možná se taky bála, abych se jí tu nerozbrečela. Na chvíli jí z duhovek zmizela ta neskutečná drzost, co si nesla životem. Najednou vypadala slabě a plaše. Zdálo se, že neví, co má říct.

„Krom toho baráku moc co dědit není,“ konstatovala jsem ve snaze vysvobodit ji z nepříjemné situace.

„Tak ještě že seš hezká. Takový se dycky někde uchytí,“ do očí se jí vrátilo šibalství.

„Co děláš?“ zeptala jsem se.

„Střední v Hradci. Ty?“

„Gympl v Praze.“

„Tak tohle téma jsme asi vyčerpaly, co?“

„Jo.“

„Oblíbenej film? A prosím, ať to není nějaká francouzská onanie, kde se dvě hodiny nemluví a je to natočený na černobílou kameru…“

„Jeden den,“ vyhrkla jsem.

„Srdcerváč…“

„Jo. Miluju, jak je to nedokonalý, jak prostě Dexter a Emma spolu neskončí, jak se vyhýbají, setkávají, jak je to ke konci dramatický, smutný a vlastně strašně reálný.“

„Tys o tom napsala seminárku, co?“

„Ne.“

„No vypadá to tak. Mně se tam líbí Anne Hathaway, jak je neohrabaná a roztomilá.“

„Tvůj oblíbenej film?“

„Mám jich hromadu,“ zasmála se Horáková.

„Kdy ti končí směna?“ optala jsem se.

„Chceš mě pak unést?“

Nadechla jsem se a vůbec jsem netušila, co řeknu, když mě Horáková zastavila: „Končím v deset.“

„Bože, to jsou galeje!“ vyhrkla jsem.

„Dvanáctka, děvenko. Tys nikdy neměla brigádu?“

„Jo.“

„Kde?“

„U táty…“

Horáková se rozesmála, už se ani nezeptala, co jsem pro tátu dělala, a pohladila mě po vlasech. Utahovala si ze mě, ale mně to bylo jedno. Dotkla se mě. Jakkoli to bylo směšné, prostě se mě dotkla. Sjela mi svojí velikou dlaní po vlasech a poplácala mě po rameni.

Do lokálu vstoupil kuchař. Už se dostatečně vyvětral. Sjel mě pohledem a pak se podíval na Horákovou. Beze slova přešel do kuchyně a bylo slyšet, jak stěhuje hrnce.

„Hele,“ Horáková se naklonila přes bar ke mně.

„No?“

„Přijď večer.“

„Kam?“

„Sem, ty pako.“

„Aha.“

„Je sobota, to tu bývá živo.“

„Vždyť je to restaurace.“

Horáková protočila oči a dodala: „Psa nech doma.

Beztak se už vyvenčil dost.“

Kapitola třetí

Proč tolik záleží na tom, co máme na sobě? Stála jsem před skříní a dilema nakonec vyřešila babička. „Tenhle ti bude slušet,“ podala mi růžový chlupatý svetr se třemi růžičkami z úpletu na levém prsu. „Panebože,“ vyhrkla jsem.

„Věř mi, holka, nic lepšího tu nenajdeš,“ rozhodila rukama babička.

Pokrčila jsem rameny a navlékla jsem se do svetru po mámě. Byl z nějaké umělotiny, ale nekousal. Pod ním jsem měla jen podprsenku a tílko. „Retro, to frčí,“ řekla babička.

Nepočítala jsem s tím, že tu zůstanu přes víkend, myslela jsem, že přespím jednu noc. Babičce ale evidentně udělalo radost, že mi mohla něco vyštrachat ve starém překližkovém šatníku, ze kterého voněla laciná mýdla. Vytáhla jsem si límec svetru k nosu a zhluboka jsem se nadechla. Ucítila jsem aloe vera, fialky, broskve, směsici všech vůní, co se v místní drogérii nabízely.

Postavila jsem se před zrcadlo a prohlédla jsem se.

„Budeš kočka,“ zavrkala babička od dveří.

Vyšla jsem do patra, do bývalého dětského pokoje, a otevřela jsem okno. Za střechami rodinných domů a za řekou svítil zámek. Usmála jsem se a podívala se na hodinky. Bylo sedm. Zbývalo vyřešit poslední věc. Zvedla jsem telefon a zavolala mámě.

„Chci jít ven.“

„Na zahradu?“

„Ne. Na diskotéku,“ řekla jsem, protože mi došlo, že slova bar nebo hospoda by mámu akorát odradila. Diskotéka byla místo, kam chodí mladí lidé, a ačkoli se tam běžně dějí větší zvěrstva než v kdejakém baru, dospělí chápou potřebu dětí jít na diskotéku, něco si užít, tancovat a bavit se s kamarády.

„Tam je diskotéka? To za mě nebývalo.“

„Je.“

„Do kolika?“

„Do tří.“

„Zbláznila ses?“

„Do jedné?“ jestli mě život něco naučil, tak vyjednávat o příchodech domů. Je potřeba začít nějakou neuvěřitelnou hodinou a pak snižovat nároky, až si rodič myslí, že vyhrál.

„Ne.“

„Tak půlnoc?“

„Ani o minutu déle.“

„No a teď to musíš říct babičce…“

„Prosím?“

„Ano.“

„Proč?“

„Protože tu zůstávám přes víkend…“

„Jseš přeci u svojí babičky…“

„A ty nejsi u svojí mámy…“

Na druhém konci linky se rozhostilo ticho.

„Vyděračko,“ sykla máma.

„Něco za něco, stačí, že tam půjdu ve svetru po tobě.“

„Dej mi ji,“ řekla máma a já jsem seběhla dolů do

kuchyně. Pozorovala jsem, jak se domlouvají. Ne, nebude to pozdě, je už velká. Zodpovědná. Chce se bavit. No tak, taky to pro ni nebylo lehké. Přišla o dědu. Ach, tak dobře. Babička položí telefon displejem na ubrus, jako by pokládala sluchátko. „Můžeš. Do půlnoci!“

„Dík. Odejdu nějak po devátý.“

„Cože?“

„Máma mi to dovolila.“

Věděla, že lžu. Kdykoli jsem jí řekla, že mi něco máma dovolila, byla to lež.

„Hm,“ usmála se a pak připravila turka. Nabídla mi, prý abych vydržela, když budu ponocovat. Chvíli jsme se dívaly na televizi, opakovali nějakou estrádu. „Menšík, ten ti byl vždycky tak vtipnej,“ smála se babička.

„Takoví humoristi už dneska nejsou,“ dodala. V devět jsem vstala a šla do koupelny. Oblékla jsem si na sebe ten růžový skvost po mámě a ve skříňce nad umyvadlem jsem vyštrachala parfém. Byl vyčichlý, ale posloužil. Zkoumala jsem se v zrcadle a ani mi nedocházelo, že se chystám na rande.

V půl desáté jsem vyšla z domu a před desátou už jsem seděla na baru. Horáková točila pivo. Nebylo pro mě. „Na to jsi ještě malá,“ zasmála se. „Holky v tvým věku pijou skinny bitch,“ dodala a poslala přede mě sklenici bublinkového drinku.

„Ses na to pěkně vymódila,“ ukázala na můj svetr.

„Nic jinýho už jsem neměla.“

„Víš ale, že nejdeme na oldies party…“

„Co se tu bude dít?“ optala jsem se.

„Vidíš támhlety dvířka vedle kuchyně?“

„Od záchodů?“

„Ne. Od starý mučírny.“

„Páni.“

„Jo. Ještě když to nebyl zámek, ale hrad, tak se tu mučilo. Tam dole dávali lidem španělský boty a pálili je žhavým železem.“

„Kecáš.“

„Ne. Je to napsaný na webových stránkách města.“

„Wow.“

„Takže to musí být pravda.“

„Půjdeme do mučírny?“

„Jo.“

„A co tam budeme dělat?“

„To, co v Padesáti odstínech šedi?“ odtušila Horáková.

„Eeee.“

„Je tam taneční místnost, šmarjá,“ rozesmála se. „Už sis myslela, že tam na tebe vytáhnu bič.“

„A pouta!“

„Tyhle fantazie si nech, až ti bude pětatřicet a budeš podruhý těhotná… O pátcích a sobotách dole hraje DJ. Většinou pro pár lidí z městečka. Nic velkýho nečekej. Žádný Karlovy lázně.“

Když je deset, Horáková pronese „padla“ a obejde bar. V restauraci už beztak nikdo není. Dojde zamknout dveře za schodištěm s papundeklovými erby a vypne všechny pochodně. „Jak se ale lidi dostanou na tu party?“ hlesnu.

„Vchodem od řeky. Je to bezpečnější. Hodně z nich nedostane povolení být v noci venku. Na malých městech se lidi o děti bojí dvakrát tolik, tos nevěděla?“

„Ne.“

„Tak pojď,“ řekla Horáková a táhla mě ke dvířkům. Vešly jsme na schodiště, které padalo někam do hlou-

bi skály, na níž stál zámek. Na konci šachty blikaly růžové, modré a zelené neony. Dostaly jsme se do místnosti velikosti obývacího pokoje. V čele stál pult stlučený z několika bedýnek – hipsterství dorazilo i sem – a za ním hopsal DJ. U stěn byly vyzděné lavice, na kterých sedělo asi dvacet lidí. Nikdo ještě netancoval. V jednom z výklenků, které místnost lemovaly, byl improvizovaný bar s pípou připojenou k malému sudu s Budvarem. Horáková zkřivila nos. „Vůbec nechápu, proč tohle pivo vlastně točíme,“ řekla a pak se na mě podívala: „Začaly jsme vodkou, měly bychom v ní pokračovat.“ Strnula jsem. Už jsem v sobě měla dvě skinny bitch. „Neboj, místo sody dáme redbull, to tě nakopne,“ zasmála se Horáková a na zaměstnaneckou slevu si nechala naservírovat dva drinky do plastových kelímků. „Nejsou zálohovaný, to sem ještě nedorazilo,“ smála se. Už teď jsem cítila, jak mi vodka stoupla do hlavy.

„Řekni mi něco o sobě,“ vyhrkla jsem.

„A co jako?“ Horáková začala tančit. Hráli remix nějakého remixu.

„Něco.“

„To si musíš zjistit sama!“ zasmála se a chytla mě za ruku.

Remix remixu se vyměnil za remix coveru. Střídaly se popové šlágry posledních let s osmdesátkovou klasikou a občas do toho všeho vtrhla Britney v techno verzi.

Horáková byla středem pozornosti. Ani se o to nesnažila, prostě jím byla. Měla na sobě černé tílko a přes něj kostkovaný kardigan. Její velká prsa se dmula a poskakovala

s každým šíleným tanečním krokem. Z čela se jí řinul pot a vsakoval se do vlasů. Házela hlavou a chytala se mě. Několik kluků se k nám přidalo. Tancovali kolem, usmívali se na Horákovou a dupali. Kamenná podlaha nárazy tlumila a ven určitě nebylo nic slyšet.

„Ještě drink?“ křičela mi do ucha Horáková, zatímco se vedro našich těl snažilo vsáknout do ledových stěn sklepa.

„Jo!“ zaječela jsem a vyskočila jsem vysoko ke stropu, až jsem se málem dotkla diskokoule.

Horáková se za chvíli vrátila s redbullem, který, jak jsem později zjistila, nesl dvojitou dávku vodky.

Blížila se půlnoc. Podívala jsem se na hodinky. Ksakru.

Horáková se vlnila na nějaký příšerný rockový song a kluci se kolem ní točili, připomínali dravce, co si šli pro kořist, jenže Horáková nikdy nebyla snadný cíl. Vystrkovala na ně zadek a nakonec dospěla do fáze, kdy si prostě sundala tílko (svetr zmizel v jednom z temných koutů místnosti už dávno) a tančila v podprsence, než si strhla i tu. Otočila jsem se, abych neviděla její nahotu. Předčasně. Nechtěně. Vysmála se mi. Vzala moji ruku a dala si ji dlaní na levé prso. „Bijou vám na těch vašich pražskejch party taky takhle srdce?“

Zakroutila jsem hlavou.

Zasmála se a nechala jednoho z kluků, toho nejvyššího, aby její tep vyzkoušel hned po mně.

Bylo mi vedro. Odpotácela jsem se k jedné z lavic a dopadla na mě tíha noci. Taková, která si sedá na ramena, když vrchol party vyšumí společně s bublinkami v drincích. Dřepěla jsem na chladném kameni a dívala

jsem se do podlahy, po které létaly stíny tancujících. Vzpomněla jsem si na dědu. Málem jsem na něj zapomněla, na to, že před týdnem zemřel, že měl předevčírem pohřeb, že tu už prostě není. A nikdy nebude. Hotovo. Finíto. Ende. Najednou mi bylo smutno. Ty čtyři vodky ve mně vzdouvaly svědomí, naháněly mi do očí lítost a do spánků krev. Vždyť jsem pro něj ani pořádně nebrečela. Vzala jsem to jako fakt. Nejspíš to byla obrana. Vodka si ale myslela něco jiného. Cítila jsem, jak mi rudnou tváře a řasy se slepují slzami. Vyběhla jsem ven. Vyrazila jsem dveře, které vedly do parčíku u řeky. Vyletěla jsem do zmrzlé krajiny, nad kterou visel měsíc, dokonale čistý, křišťálový, lesklý. Po tvářích mi tekly slzy a štípaly mě do kůže. Vzlykala jsem a cítila jsem, jak se mi z hlavy vypařuje alkohol.

„Vem si tohle, nebo zmrzneš!“ poručil mi hlas za zády a čísi ruce mi přehodily přes ramena kabát.