Obsah

- Předmluva

- Oděsa

- 23. února. Přečtěte celý seznam, prosím

- Dvě hodiny v noci

- Pět hodin ráno

- Zelení mužíčci

- Mluvit jazykem

- Rok 2014

- Svatá kilka

- Fénixové Donbasu

- Dovedeš si v mém domě představit někoho jiného než mě?

- Dočtěte to někdo do happy endu

- Panikáři jako ty

- Nejezdi! Válka nebude!

- Dvaatřicet hodin v autě

- Naděje bez lístku

- Když je vám už všechno jedno

- Za co děkuji vesmíru

- Chceš na tvůrčí pobyt do Čech?

- Evakuační vlak

- Sejde se takhle dramatička, literární vědkyně a režisérka

- Jet jako tetris

- Soví hnízdo

- Město staré víc než tisíc let

- Stejný metr pro všechny

- Uvážíme-li principy současné poezie

- Ostrava

- Odvezte mě odtud

- Vítejte ve stanici Praha hlavní nádraží

- První terapeutka

- Vodu? Vodu vám nedám!

- Radši si vydělám

- Psychoterapeutka

- První, u koho se objevila ukrajinská rodina

- Doslov

- Poděkování

Z ukrajinštiny a ruštiny přeložil Adam Havlín

DENÍK UPRCHLICE

Oksana z Ukrajiny

Copyright © Oksana z Ukrajiny, 2022

Translation © Adam Havlín, 2022

Illustrations © Iryna Potapenko, 2022

ISBN 978-80-242-8330-2

PŘEDMLUVA

Mám-li být upřímná, vůbec neumím psát knihy o válce. A mám-li být ještě upřímnější, tak ani nechci. Můj svět – to je tlumené světlo kinosálů s premiérami hvězdných a artových filmů, červené koberce s paparazzi po obou stranách a neveřejné divadelní předpremiéry, kdy se příběh odvíjí v záři reflektorů a režisér naživo skládá z korálků scén výsledný klenot.

Je to zákulisí baletu, kde se ladně pohybují mohutné stroje a elegantní tanečnice si upravují stuhy na špičkách, aby vzlétly jako motýli z kukel do světla reflektorů. Jsou to dialogy z divadelních her, které člověk neustále přepisuje a přepisuje, protože snaha o vylepšování a zdokonalování nemá konce, dokud nenarazí na deadline.

Můj svět – to jsou divadelní „laboratoře“. Jsou to dny a noci s dospělými dětmi, stejnými, jako jsem já sama, které vymýšlejí a rovnou na místě inscenují pohádky, příběhy. Tihle lidé se nebojí, že by mohli vypadat směšně a hloupě, nebojí se vůbec ničeho. Ani toho, že si na ně někdo bude ukazovat prstem a smát se jim, jak strašívali vychovatelé a učitelé sovětské školy. Mnohým naopak právě o to jde. Vyvolat úsměv. Udělat radost.

Jsou to kymácející se mrakodrapy knih, které úspěšně popírají fyzikální zákony. Vměstnané do všech koutů v bytě. Od těch, které si chci přečíst sama pro sebe. Přes ty, které čte dcera. Až po ty, na které musím do dvanáctého stihnout napsat recenze.

Můj svět – to jsou labyrinty bleších trhů s porůznu roztroušenými starými hračkami. Bystrým zrakem je třeba v haldě harampádí, které si už svoje odsloužilo, najít poklad a opatrně jej vytáhnout z nebytí a navrátit mu dřívější kouzlo. A potom poslouchat nadšené výkřiky jako: „Kam ty na to chodíš!“

Můj svět – to jsou barvami nasáklé ateliéry malířů s dosud mokrými tahy na plátnech. S hromadami obrazů v rámech i bez rámů. Jsou to vášnivé disputace o vhodnosti odstínu a systémech archetypů u čaje v šálku zamazaném od barvy.

Můj svět – to jsou cesty kodrcajícími autobusy do nejzapadlejších koutů Besarábie na tradiční festivaly. S trpkým mladým vínem, kořeněnou brynzou, tenkými plátky ovaru, křupavými plačintami, opojnou vůní stepních bylin a drobivými kousky mamaligy s jiskřivými jantarovými škvarky.

Jsou to písečné víry, které nadnášejí nohy na open air festivalech soudobé hudby ve světle reflektorů a hvězd.

Jsou to důvtipné otázky kladené Olegu Skripokovi, Cillianu Murphymu, Svjatoslavu Vakarčukovi, Johnu Malkovichovi, Oleksiji Botvinovovi, Stěpanu Rjabčenkovi, Danielu Hopeovi v útulných kavárnách nebo na hlučných tiskových konferencích.

Můj svět – to jsou obrazy současných oděských malířů, mých přátel. Rozvěšené po celém bytě na zdech nebo opřené u zdí. Protože není čas zašroubovat vrut a pověsit je. Ostatně už pár měsíců sním o závěsném systému, jako je ten v galerii, kde teď připravuji výstavu, a dokonce jsem si nadepsala speciální obálku „Na obrazy“. Obálka mě zatím ještě svou baculatostí netěší, ale sama o sobě je velmi, velmi slibná.

Můj svět – to jsou písně u ohně na liduprázdné pláži kdesi mezi neuvěřitelně blízkým hvězdným nebem a šumící masou vln Černého moře u limanů Tuzlovské Amazonie se skupinou Očereťanyj kot z Vinnyce.

„A tuhle zahrajete?“

„Hmm, to nevím. Už jsme ji dlouho nehráli. Vlastně ani nevím, jestli si ji ještě pamatujeme.“

Člověk se noří do akordů a barev tónů a poprvé slyší naživo to, co zná už nazpaměť do poslední noty ze sluchátek.

Můj svět – to jsou rozbřesky na úzkém pruhu země mezi kvákavou polyfonií žab v limanech a odlesky světla v mořských vlnách. Můj svět – to jsou týdny a týdny příprav vhodných rób pro červený koberec mezinárodního festivalu společně s mladými návrháři, kteří tak budou mít možnost dát o sobě vědět. Jsou to jehlany zvukové izolace obložená rozhlasová studia a televizní studia s oslepujícími reflektory.

Můj svět – to je budit se za zpěvu ptáků, vyhlédnout z okna a vidět, jak rozkvétá strom před domem. A soused z přízemí už ho zalévá, spí on vůbec někdy? A cestou do školy vysvětlovat dcerce základy fotosyntézy v odpověď na otázku, proč jsou listy zelené. A rozebírat báseň k svátku matek z hlediska směrů moderní poezie a symbolistických tradic.

Můj svět. Barevný kaleidoskop, ve kterém se každý den skládá do podivuhodného vzoru. Až do 24. února mě nenapadlo, jak je tento svět křehký. Zářivý a úžasný, sestavený z různobarevných sklíček v trubici se soustavou zrcadel. Pokojný řád věcí. Stačí trubici trochu poškodit a sklíčka se vysypou. A místo kouzelných vzorů zbude hromada třpytivých střepů, které zraňují.

Двадцять четвертого лютого

О п’ятій годині ранку

Моє життя поламали

Та залишили на ганку.

Сукня лишилась у шафі,

Підручники - на підлозі.

Тепер ми є хьюман трафік,

Ми виживаєм в дорозі.

Заряд, документи, їжа,

Вода. І долонька в руці

Важливо в уцьому крижі

Лишатись людиною

Всім

Dvacátého čtvrtého února

o páté hodině nad ránem

život mi rozbili na kusy

a vyhnali mě z domu ven.

Šaty jsem nechala ve skříni,

na zemi leží učebnice.

Nyní je z nás human traffic,

žijem jako uprchlice.

Nabíječka, jídlo, pasy…

V ruce ručka dítěte

Každý v tomhle utrpení

ať zůstane člověkem.

Prosím

ODĚSA

Když má osmiletá dcerka uviděla na oknech mříže, dala se do pláče a začala křičet: „Mami, prosím, odvez mě pryč. Hned!“ Snad poprvé za celou tu dobu jsem nemohla nic dělat. Kolem nás se tyčily několikametrové ploty s dravými hady ostnatého drátu, do nejbližšího města bylo neznámo kolik kilometrů. Pasy nám sebrali. A hodiny ukazovaly čtyři ráno.

Ta bláznivá pouť začala o druhé hodině v noci 24. února. Ještě třiadvacátého jsem měla týden rozplánovaný po hodinách: setkání s umělci, příprava série výstav akvarelistů v muzeu, premiéra v divadle opery a baletu, interview pro knížku, pozvání na narozeniny a dceřin master class výroby papírových hraček. O tomhle master classu mluví už od Nového roku. Neustále skládala papírové figurky, vystřihovala, lepila, testovala a sbírala papír. A dokonce si sama začala tvořit webové stránky a nahrála na ně videopozvánku.

Vypadalo to tak přesvědčivě, že jsem se nakonec vzdala a dala se do hledání prostor. Dojednat místo se ukázalo jako nepříliš složitý úkol. Stačilo pár telefonátů, a už nás čekají v malém útulném knihkupectví. Ale pozvat lidi… pozvat lidi, to byla opravdová výzva. Oděsa se právě dostávala z další vlny koronavirové karantény a kulturní život, kvůli omezením odložený, se přivalil s dvojnásobnou silou. Výstavy, premiéry, koncerty, ale i jen bytové koncerty. A nápady přitom přicházely když ne ze vzduchu, tak z půdy.

Například zrovna nedávno byla v Oděse uspořádána výstava fotografií pořízených před více než sto lety. Přitom šlo o jejich vůbec první veřejnou výstavu. A ty fotografie se našly… ve starém zaprášeném kufru na půdě jednoho z oděských domů. Naštěstí ten kufr nikdo nevyhodil. I když jednu chvíli hrozilo, že tento unikátní archiv potká tristní osud, neboť šťastlivci, kteří kufr otevřeli, se rozhodli fotografie a negativy prodávat po jednom. Všiml si toho však jeden oděský profesionální fotograf a včas se s majiteli kouzelného kufříku spojil. Přemluvil je, aby archiv nerozprodávali, ale předali jej do jedněch rukou, a tak mohla Oděsa spatřit svou minulost v pracích Vikentije Kugela. Vikentij Kugel byl prý za života velký originál a v dnešní době by se klidně mohl stát hvězdou Instagramu. Fotil všechno, co viděl: tramvajové zastávky, pláže plné odpočívajících lidí, hostiny, trhy, přátele, sebe. Fotografoval v letech 1913 až 1953 a nikde své práce nevystavoval, místo toho vše, co nafotil, úzkostlivě ukládal do kufříku. Sedmdesát let po jeho smrti se tento kufřík našel a v něm více než 2000 dosud nepublikovaných snímků. Na vernisáži byl takový rozruch, že jsem musela na výstavu přijet za několik dní znovu – abych si mohla snímky podrobně prohlédnout a nemusela se na ně dívat průzory mezi rameny a hlavami ostatních návštěvníků.

Mimochodem, sehnat lidi na svou událost je v zimě o něco jednodušší. V zimě se v Oděse nekoná žádný festival. No dobře, i v zimě jsou festivaly, ale jen komorní a po večerech. Například Festival francouzského filmu.

Zato v létě a na podzim… v létě a na podzim běží v Oděse jeden mezinárodní festival za druhým. Největší evropský festival klasické hudby Odessa Classics s nezbytným open air koncertem na Potěmkinových schodech, kdy se u úpatí schodiště roztáhne obrovské plátno, které je doslova branou do jiného světa, a nad bulvárem se v letní výhni vznáší hudba v podání těch nejlepších světových orchestrů. A na Potěmkinových schodech, ani na jednom ze sto devadesáti dvou, není jediné volné místo.

A i to oděské schodiště je specifické. Jsou to snad jediné schody na světě, které dostaly svůj název díky filmu. Schodiště bylo postaveno v 19. století (1837–1841), tehdy mělo dvě stě schodů a spojovalo promenádní Přímořský bulvár a přístaviště. Nyní spojuje bulvár s Přímořskou ulicí a osm schodů ještě v minulém století zalili asfaltem. Schodiště se dříve jmenovalo Přímořské, Přístavní, Velké, Bulvární, avšak poté co Sergej Ejzenštejn natočil svůj Křižník Potěmkin (1925), ze kterého se stal kultovní film, a scéna, kdy dětský kočárek sjíždí po schodech dolů, obletěla ty nejprestižnější kinosály, se ze schodiště staly Potěmkinovy schody. Jednou provždy. Na těchto schodech se pořádají promítání mistrovských děl světové kinematografie pod širým nebem za doprovodu živé hudby v podání velkých orchestrů. Speciálně pro tyto orchestry se postaví velkolepé pódium. Podél tohoto schodiště se také na Den nezávislosti řadí ty nejdelší živé řetězy lidí v tradičních ukrajinských vyšyvankách. Právě na tomto schodišti se pořádají běžecké závody a o zimních svátcích se tu vystavují kaskády svítících pohádkových postav. Letos jsme bloudili mezi loďkami a fregatami, podél jiskřivé iluminace vln.

Teď už jsou však dekorace sklizené – novoroční svátky skončily, brzy skončí i zima. Únor je nejkratší měsíc v roce. A zrovna 23. února bylo obzvlášť těžko. Zdálo se, že stačí v klidu přežít 23. únor, a hotovo. Dál už bude jen jaro, jenom naděje, jen teplé moře, jen běžné všední úkoly a festivaly, festivaly, festivaly.

Třiadvacátého února je totiž Den obránců vlasti, který se v Rusku slaví velmi hlasitě. Soudě dle fotografií na sociálních sítích jsou tento den v Rusku populární nafukovací balonky ve tvaru tanků a granátů, fotokoutky s nafukovací vojenskou technikou visící ve vzduchu a odkazy ke druhé světové válce.

Rusové mají ke druhé světové válce zvláštní vztah. Na Ukrajině se v předvečer 9. května, Dne vítězství, konaly ve školách vzpomínkové hodiny, na domech vlály ukrajinské vlajky převázané smutečními černými stuhami, a pro lidi, kteří bojovali nebo pracovali v týlu, se každý rok organizovala pomoc. Jednou se dokonce pro jednoho veterána uspořádal opravdový živý orchestrální koncert – rovnou pod balkonem bytu, ve kterém žije. Lidí, kteří zažili válku, ubývalo, jejich vzpomínky se nahrávaly, pořádaly se pro ně speciální setkání, dostávali dárky. Osmého května se v ulicích od roku 2014 objevovaly obrovské vlčí máky – na oblečení. Červené vlčí máky jsou symbolem vzpomínky na padlé. Říkali jsme: Nikdy více.

A v Rusku se zatím šily dětské šaty, které kopírovaly vojenskou uniformu sovětské armády z doby druhé světové války. Sociální sítě se zaplňovaly fotografiemi hrdých rodičů s chlapečky školkového a školního věku, oděnými do této vojenské uniformy. Nevím, zda ti rodiče z fotografií, pyšnící se svými dětmi, někdy slyšeli názor, že vojenská uniforma z dob druhé světové války je oděv smrti. V tomto oděvu se zabíjelo a umíralo.

Hromadně se rozesílaly virtuální pohlednice se „sovětskými“ svatojiřskými stužkami a symbolikou Sovětského svazu. Rusové chodili v průvodech s hesly „Dědové bojovali“ a „Klidně to zopakujeme“.

Mnohá města mají pomníky neznámému vojínovi. Oděsa je námořní město, proto je zde pomník Neznámému námořníkovi. Stojí v parku Tarase Ševčenka v podobě obrovské stély s věčným ohněm, cestou k němu jsou květiny a jednoduché desky. Když jsem byla malá, věřila jsem, že pod jednou z nich leží můj děda. Můj otec svého otce neznal, ten zemřel dřív, než ho táta mohl vidět. Později se mu podařilo vypátrat jeho hrob – na úplně jiném místě. Ale když je člověku jen pár roků, není těžké uvěřit, že pod jednou z těch desek leží jeho dědeček. Dědeček, který bránil svého syna, vnučky, všechny děti budoucnosti a položil za ně život. Stéla stojí na vyvýšenině a za ní je moře – nekonečné, svobodné, s maličkými siluetami lodí v kotvišti a bílými tečkami jachet. Pokud u stély postojíte dostatečně dlouho, můžete zaslechnout: „Lidé této země, pamatujte! Za jakou cenu bylo vybojováno štěstí. Pamatujte!“ Pokaždé se z toho hlasu po kůži rozeběhnou tisíce mravenčích nožek. Je to hlas z minulosti. Má svůj zvuk, vlastní rozvleklý rytmus, zabarvení. Dneska se takový hlas neslyší, možná se dá najít v archivech.

Šestadvacet milionů šest set tisíc lidí, občanů tehdejšího SSSR zahynulo podle oficiálních údajů badatelů za druhé světové války. Jsou to největší lidské oběti ze všech bojujících zemí, přičemž většina byli civilisté, obyčejní lidé (více než 17 milionů osob).

Šestadvacet milionů, to je několikanásobek populace dnešní České republiky. Jak dokládá statistika, měl Sovětský svaz, do kterého v té době patřilo jedenáct republik – například Ruská, Ukrajinská, Arménská, Gruzínská –, na začátku války 196 716 000 obyvatel. To jsou informace z veřejných zdrojů. Jak je možné s tímto vědomím říkat „Klidně to zopakujeme“?

23. ÚNORA. PŘEČTĚTE CELÝ SEZNAM, PROSÍM

Třiadvacátého února odpoledne byl na Ukrajině vyhlášen výjimečný stav. A koncem měsíce jsem měla odevzdat další část jednoho velkého projektu. Náš tým rozpracovával celý svět – zábavní park s prvky site-specific participativního divadla. Jednoduše řečeno jsme do toho byli zcela zabraní.

„Na čem teď děláš, Oksano?“ ptali se mě přátelé, když jsem znovu a znovu s omluvami přesouvala termíny schůzek.

„Vymýšlím mimozemšťany.“

„A teď vážně…“

Jak jako vážně?! Obrovský park s mimozemskou architekturou, kde podle svých zákonů žijí desítky mimozemských bytostí. Každé ráno se probouzejí a jdou zařizovat své mimozemské záležitosti. I když tenhle typ pohybů se nedá vždycky popsat jako „chůze“, a ani ty záležitosti nejsou v našem, lidském, pojetí žádné záležitosti. Stačí ale, abyste prošli branou do tohoto světa, a radostně vás přivítají, zeptáte se – vysvětlí, požádáte – naučí vás, můžete tu bádat i blbnout. Pod jednou podmínkou – že jste zvídaví, přátelští a rádi se bavíte stejně jako oni.

Mým úkolem je všechny postavy vymyslet. Jak chodí, jak mluví, po čem touží, o co usilují. Vystavět vnitřní logiku a položit základy pro vzájemné vztahy a interakce. Jak o nás řekl jeden z členů týmu, jsme generátory světa.

Probírali jsme logiku stavby těl a archetypálnost modelů chování. Zvláštnosti vydávání zvuků a komunikace. Legendy a náboženské představy každého „národa“. Ty nejsmělejší sny a nejskrytější strachy. Vždyť přece vůbec není těžké vymyslet zelené slunce. Těžké je vymyslet svět, ve kterém bude takové slunce přirozené. V tom se nikdo nevyrovná Tolkienovi.

Takže jsem měla všechny zápisníky pomalované podivnými bytostmi. Všechny mé rozhovory vedly podivné hlasy, všechny mé pohyby byly nelogické. Snažila jsem se vytvořit (abych je mohla popsat) jiné pojetí světa, jiné hodnoty, cíle, problémy, radosti. Všechny mé záložky v prohlížeči byly přehledy filmů s mimozemšťany, fantastických příkladů nejlepších světových show s proměnou, nejnovějších článků o vývoji her a zážitkové ekonomii v angličtině. I Facebook spolu s Googlem mi ochotně budovaly informační bublinu, válka v ní figurovala leda v syžetových liniích epopeje Hvězdných válek, v ideologii Na’vi a v různých vydáních Pána prstenů.

No a co, řekla jsem si proto, když mi kdosi řekl, že na Ukrajině vyhlásili výjimečný stav. Znělo to tehdy jako jedna z mnoha zpráv toho dne. Zrovna jsem telefonovala s jedním režisérem z Kyjeva. Seznámili jsme se na divadelní laboratoři. Nabídl mi tehdy, že bude inscenovat mou čerstvou, sotva dokončenou divadelní hru. Upřímně řečeno, očekávala jsem fiasko, ale ukázalo se, že on cítí ten text možná lépe než já. To bylo v létě roku 2021 v rekreačním středisku v Černomorce a teď jsme hledali možnosti, jak tu vyzkoušenou spolupráci zopakovat s daleko širším záběrem.

Kromě toho jsem ještě potřebovala najít spoluautora. Téměř stovka vzorců chování s termínem včera bylo pozdě, to je moc dokonce i na mou bujnou fantazii.

A ještě sestavit rozpočet na tvůrčí složku, zdůvodnit, připravit prezentaci. Zkrátka úkolů bylo dost. Proto byla zpráva o výjimečném stavu prostě jako každá jiná. Po vlně zpráv o tom, jak se Rusko užuž chystá napadnout Ukrajinu, jen datum se pořád posouvá, nevyvolala patřičný dojem.

Přečtěte celý seznam, prosím, potřebuji se objednat k holiči. Tahle hláška ze staré sovětské komedie a podobné vtípky o nových a nových datech, kdy prý Rusko zaútočí na Ukrajinu, kolovaly po Facebooku. První data útoku, která předpovídala média, byla z ledna tohoto roku.

A na večer 23. února jsem měla lístky na jazzový koncert skvělého oděského muzikanta Alexeje Pětuchova. Zbožňuju jazz, ale v souboji s časem a seznamem úkolů bych na koncert mohla jít jedině v paralelním vesmíru. Aby lístky nepropadly, zavolala jsem kamarádovi. Byl nedaleko a nabídl se, že se pro lístky hned staví a v přestávkách mezi skladbami pak za mě bude volat „bravo“.

Když přijel, zrovna jsem telefonovala a nemohla jsem zavěsit. Přehodila jsem přes sebe kabát a vyběhla z domu. Nebylo kde zaparkovat. V Oděse s tím bývají často problémy. Proto jen zapnul blikačky a vyskočil z auta.

Studený vítr mi čechral vlasy, pronikal skrz košili a snažil se mi vyrvat lístky z ruky. Podala jsem kamarádovi lístky, přitiskla si ruku na hrudník a ukázala na telefon. Jako že nemůžu mluvit, ráda ho vidím, ale teď zrovna nemůžu. Přikývl, rychle mě jednou rukou objal, pečlivě mi zapnul na kabátě knoflík u krku, sedl do auta a odjel.

Dále jsem po telefonu probírala detaily projektu a dívala se za ujíždějícím automobilem. Nevím, proč mě napadlo, že ho vidím naposledy. Nechápala jsem, odkud se ta myšlenka vzala. V zásadě nemívám sklony k sentimentalitě.

Co je to za hlouposti, Oksano! řekla jsem si. Tady asi někdo moc přemýšlí.

Bylo třeba z rozhovoru udělat nějaký závěr, rozepsat plán prací a běžet za dcerou. Mimochodem, toho kamaráda jsem nakonec ještě viděla, ale už jen online. Doufám, že se zase setkáme naživo.

Cestou domů jsem ještě stihla zaběhnout do obchodu a koupit zlevněnou halenku, slibně laděnou do studenějších tónů. Jaro si zřejmě dává načas, tak se musím zamýšlet nad něčím teplým. A do pekařství. Z jakéhosi důvodu jsem právě dnes večer dostala chuť na čokoládové sušenky a makový závin. Obvykle doma sladké nemívám, protože nejlepší způsob, jak nejíst sladké, je sladké nekupovat, že.

Table of Contents

Předmluva

Oděsa

23. února. Přečtěte celý seznam, prosím