Obsah

Dobré manželství – sen, nebo skutečnost?

Rada první:

Rada druhá:

Rada třetí:

Rada čtvrtá:

Rada pátá:

Rada šestá:

Rada sedmá:

Rada osmá:

Rada devátá:

Rada desátá:

Bonusová rada:

Tečka na závěr

Listina základních manželských práv a povinností

Poděkování

Doporučená, použitá a citovaná literatura

Dobré manželství

10 + 1 užitečných rad

Text © Daniela Kovářová, 2022

Illustrations © Sára Kučíková, 2022

All rights reserved

ISBN 978-80-242-8313-5

Mému muži Martinovi

Dobré manželství – sen, nebo skutečnost?

„A pak se vzali a žili šťastně až do smrti.“ Tak končí většina pohádek, ale jen málokteré manželství. Je snad dobré manželství trvající mnoho let také jen pohádkou? Jde o náhodu či štěstí? Dá se s tím něco dělat, anebo je manželský pár odsouzen k trvalé nejistotě?

Jsem rodinná advokátka s třicetiletou praxí se vztahy, rozvody a rodinným právem. Mou kanceláří v Plzni, v Praze a ve Štěnovicích prošlo od roku 1990 více než 7 000 klientů, kteří se mi svěřili se svými bolestmi, manželskými prohřešky a s osobním selháním. Celý život se věnuji vztahům. Svěřují se mi přátelé, kamarádky, známí, spolužáci, sousedi a dnes už i vrstevníci mých dětí. Vyslechla jsem tisíce příběhů a poskytla tisíce rad. Během své profesní kariéry jsem navázala odbornou spolupráci s desítkami psychologů, manželských poradců, párových terapeutů a dalších expertů na manželské vztahy.

A pak jsem také déle než 30 let vdaná za jediného muže. Všechny poznatky, rady a doporučení jsem vyzkoušela na své rodině a ve svém manželství, uzavřeném v roce 1988. Můj muž Martin ani já nejsme světci ani ďáblové. Nemáme výjimečné štěstí a náš vztah není nebem bez mráčků. Jsme lidé jako vy, milí čtenáři, a jako všichni ostatní kolem nás. Jsme stejně omylní a nedokonalí jako vaši manželé. Každý den děláme chyby, máme zlozvyky, hádáme se a občas si nerozumíme, ale jsme spolu 35 let a naše manželství je dobré. Není pohádkové, ani italské, ani kalamitní, nudné, ani stereotypní, žijeme spolu. Společně, a nikoliv vedle sebe, a není nám jedno, co se mezi námi děje.

Proto jsem napsala knihu, kterou jste právě otevřeli. Abych zúročila, co mě naučili mí nešťastní klienti, co jim poradili mí kolegové a co jsem vyzkoušela sama na sobě a u nás doma. A taky proto, aby bylo na světě a u nás a v manželství méně domácího násilí, protože z mého osobního průzkumu plyne, že v toxických vztazích žije čtvrtina všech mužů a žen.

Jak se pozná dobré manželství?

Proč to naše považuji za dobré?

● oba se rádi vracíme domů

● těšíme se na sebe, když se pár dní nevidíme

● čas od času se rádi jeden druhého dotýkáme

● něco podnikáme společně a něco každý sám nebo s jinými lidmi

● věříme si

● když jeden z nás zaslechne dobrý vtip nebo na sociální síti narazí na něco zajímavého, přepošle to tomu druhému

● když se jednomu z nás něco ve vztahu nebo na druhém nelíbí, řekneme to nahlas

● společně plánujeme

● a těšíme se na budoucnost

Platí některý z těchto bodů i pro vás? Nebo dokonce všechny? Pak jste na dobré cestě. A pokud nikoliv – pak je tato kniha právě pro vás.

Proč usilovat o dobré manželství?

Průměrný Čech dnes umírá po osmdesátce. Pokud se vdáte nebo oženíte ve třiceti a vaše manželství neskončí rozvodem, budete spolu žít 50 let. Půlstoletí je pekelně dlouhá doba. V dobrém manželství uběhne rychle, zábavně a zajímavě, zatímco ve špatném manželství se vleče, nudí, obtěžuje anebo bolí.

A pak jsou tady ještě statisticky doložitelné závěry a zjištění:

● ženatí muži žijí o 8,5 roku déle než svobodní pánové; vdané ženy o 6 let déle než svobodné slečny

● vdané a ženatí platí menší daně než svobodní a rozvedení

● vdané a ženatí mají více dětí, peněz, sexu a přátel

● lidé žijící v manželství jsou zdravější než svobodní lidé

● vdané a ženatí páchají méně často sebevraždy, méně často berou drogy, kolabují a zažijí pracovní přetížení

● vdané a ženatí získají snáze úvěr

● vdané a ženatí po smrti manžela či manželky po zemřelém dědí a náleží jim vdovský či vdovecký důchod

● vdané a ženatí jsou šťastnější než svobodní

Většina snoubenců vstupuje do manželství s přesvědčením, že právě to jejich manželství bude výjimečné a vydrží navěky. Každé druhé manželské dvojici se však jejich snu dosáhnout nepodaří, protože více než polovina sňatků dnes končí rozvodem. Každý z mých 7 000 klientů byl z rozvodu hluboce nešťastný a bral ho jako své osobní selhání. A každý rozvod zle dopadne na nedospělé děti.

Dobré manželství naopak zásadně ovlivní děti, které v něm vyrůstají. Vztahům se totiž učíme nejprve nápodobou – tedy tím, co nejčastěji vidíme kolem sebe. Rodiče jsou pro děti tím největším vzorem. Vzorce vlastního rodičovského chování otiskujeme do svých dětí, které se pak v dospělosti budou vysoce pravděpodobně chovat stejně. Vidí-li kolem sebe ve své rodině a u svých rodičů dobré vztahy, budou se pak s menší pravděpodobností v dospělosti rozpadat i ty jejich, méně často budou brát drogy, mít opletačky s policií a se zákonem, méně často se budou dopouštět trestných činů. V dobrém manželství se děti nesetkají s domácím násilím, a pravděpodobně se ani ony nebudou násilně chovat vůči svým partnerům v dospělých vztazích. Děti z dobrého manželství dosáhnou vyššího vzdělání, lepšího zdraví a později také vyššího věku.

Vás, milí čtenáři, nemusím o výhodách dobrého manželství přesvědčovat. Vždyť právě vy jste si ke čtení vybrali tuto knihu.

Pojďme se tedy společně pustit do práce.

Ještě než začneme pracovat na dobrém manželství, věnujte pozornost následujícímu upozornění.

Odstrašující
Uklidňující upozornění!

Tahle kniha obsahuje osobní zkušenosti a moje rady. S některými nemusíte souhlasit, ani se jimi nemusíte řídit. Stačí, když o nich budete přemýšlet a necháte je působit na sebe a na vaše vztahy. Některé pasáže si vypůjčím od autorů, kteří mě inspirovali. Jejich díla a vydavatele najdete v závěru této knihy.

Slibuji, že vám nebudu nic nalhávat. Nebudu vám zastírat krutou realitu, ani vám slibovat zázraky na počkání. Na druhé straně není třeba se děsit a bát.

●Tohle je vlídná, nikoliv zákeřná kniha!
●Moje věty jsou jednoduché, rady srozumitelné, moudrosti vyzkoušené a praktické!
●Platí pro všechny vztahy mužů a žen (ale lze je případně použít i pro homosexuální a jiné sezdané i nesezdané páry)!

Následující stránky obsahují deset kapitol a desatero doporučení. Možná, že právě vaše manželství nebude všech deset rad potřebovat. Možná se právě vám bude hodit jen jedno jediné. A možná vám ani všechny rady k dobrému manželství nepomohou. Svět už je totiž takový – některé věci nemáme ve svých rukou a všechno kolem sebe nelze vždycky naplánovat, očekávat, ovládat či ovlivňovat.

Nechci vám lhát a tvrdit vám, že dosáhnout dobrého manželství je snadná, ba dokonce rychlá záležitost. Není – a ani vám se nemusí všechno podařit, i když budete v nejlepší víře dodržovat všechna doporučení. Dobré manželství se buduje mnoho let a vlastně pořád. Je to celoživotní práce, ve které nesmíte polevit, v níž je třeba na sobě i na vztahu neustále pracovat.

Ano – dobré manželství je vysilující záležitost.

Ale taky je to nadějná vyhlídka.

Dobré manželství totiž existuje. A vy se o ně v každém případě můžete pokusit.

Proč byste to právě teď neměli vzdát? Proč o ně vůbec máte usilovat, když jde o tak nejistou záležitost?

Co kdyby… čistě náhodou a hypoteticky… co kdyby se to mělo podařit právě u vás? Nestojí to za trochu námahy?

Jak jsem však řekla v úvodu této kapitoly: tohle není těžká a složitá učebnice, ale milá a vlídná kniha. Nenajdete v ní obrovské odstavce plné učených a nekonečných souvětí ani cizí slova. Takových vět a slov jsou plné knihovny a univerzity, plné encyklopedie a tlusté knihy. I internet je plný rad a doporučení. Ale na tlusté knihy dnes nikdo nemá čas a strýček Google na vás zase chrlí tolik nevyžádaných informací, až se v nich člověk ztratí.

Tahle kniha je plná vlídných rad k nezaplacení. Tak tedy neváhejte a pusťte se do toho.

A při čtení mějte na paměti, že:

●žádný vztah není předem odsouzen k zániku
●každý vztah se dá zlepšit
●každý člověk se dá napravit (tedy skoro každý)
●každý den lze prožít uspokojivě
●každý život má naději
●každé manželství se má pokusit stát se dobrým

Jak s touto knihou pracovat? Jak je vám libo. Můžete ji přečíst celou od začátku do konce. Anebo můžete nalistovat kteroukoliv z kapitol. Každá kapitola obsahuje jednu radu, jedno doporučení a spoustu povídání kolem. V každé najdete i příběhy, které se kdysi staly mým klientům, mým kamarádům nebo se přihodily u nás doma. Mohly se ovšem stát i u vás. Stačí si přečíst starý román nebo zajít do divadla na hru Williama Shakespeara, abychom viděli, že lidé jsou stále stejní a stále stejné jsou i vztahy mezi nimi.

Tohle je vlídná kniha, a tak je v ní místo i pro vtip, pro úsměv a pro nadsázku. To všechno totiž do manželství patří. V knize najdete i rady mých přátel, kamarádů, příbuzných a známých – dvojic, které spolu vydržely patnáct a více let. Zeptala jsem se jich na jejich recept. Co dělají jinak než ostatní? Jak se stalo, že spolu vydržely tak dlouho? Jejich odpovědi najdete snadno – jsou označeny takto:

Na závěr každé kapitoly pro vás přidám trochu úsměvné a odlehčené zakončení. Znáte ústavní zákon, který se jmenuje Listina základních práv a svobod? Tak v této knize jsem pro vás vytvořila Listinu manželských práv a povinností. Takhle nějak bych si ji představovala. Za každou kapitolou najdete jeden článek, právě ten, který se váže k příslušné radě a k příslušné kapitole. A plné znění této manželské ústavy je otištěno v příloze.

Na konec knihy jsem vypsala pár zajímavých knih pro ty z vás, kteří po přečtení té mé budou mít chuť na další studium, vzdělávání nebo poučení.

A teď už beze strachu otočte na další stránku. Najdete na ní mou první radu pro dobré manželství.

Rada první:

Co nechceš dostávat,

to nedělej!

Špatné nástroje přinášejí špatné věci a špatné lidi aneb Kapitola o komunikaci

Každý z nás má spoustu starostí a nikdo nejsme svatý. Neumíme se dokonale ovládat, nejsme stroje, abychom všechno snesli, děláme chyby a pak nás to mrzí. A každý z nás by chtěl mít kolem sebe přívětivé lidi a udržovat s nimi bezproblémové vztahy.

Jenomže život je složitý a někdy se nám zdá, že jedna komplikace stíhá druhou. Jakmile se jen trochu vyhrabeme z jednoho průšvihu, hned na nás Osud sešle jiný problém. Jen co splatíme půjčku a těšíme se, jak si trochu vydechneme, onemocní nám dítě nebo nás rozbolí zub, v práci se nám přestane dařit, odejde pračka a rodiče mají stále horší zdravotní problémy.

A tak to jde celý život. Problémům nikdy není konec, a tak není divu, že si je přinášíme i do manželství. A pak se může stát, že se svým nejbližším hovoříme tak, jak jsem nedávno vyslechla v tramvaji:

„Ty seš prostě úplná kráva! To tě vůbec nenapadlo, co můžeš způsobit? Ty jsi prostě jako obvykle ani trochu nepřemejšlela a hned jsi mu to pěkně vod začátku až do konce vybalila, jako by se nechumelilo. Jak seš stará, tak seš blbá. Jen počkej, až dorazim domů.“

Pán, který takto nevybíravě hulákal na svou ženu do telefonu, vypadal jinak spořádaně a slušně. Nejspíš mu nedošlo, že ostatní cestující poslouchají a mnozí si patrně představují nejen krávu, kterou má za manželku, ale i scénu, jež bude následovat doma.

Jiný rozhovor jsem zaslechla přednedávnem v kavárně:

„To ať tě vůbec nenapadne, Venouši. Na ten sraz spolužáků tě tentokrát nepustím. A vlastně už nikdy nikam nepojedeš. Jen si hezky vzpomeň, jak jsi dopadl minule. Jak jste tam s těmi tvými kumpány pařili až do rána, jak sis rozhodil zažívání a já jsem tě z toho několik týdnů kurýrovala. Nikam! Příště jedině se mnou. Někdo na tebe musí dávat pozor. A vůbec. Přijedou mladý s dětmi, aspoň si užiješ rodinného života. Ani na pivo tě nepustím. Utrum budeš mít. Nedovolím, aby sis takhle ničil zdraví. Chci tě tady mít ještě dlouho, a ne aby tě kleplo a bylo po tobě.“

Pokud chci, aby se ke mně můj manžel choval hezky, musím se stejně hezky chovat k němu. Na počátku vztahu, na počátku manželství to tak obvykle bývá. On a ona se milují, jsou plni vášně, čtou si přání z očí a chovají se k sobě úplně nejlíp. Často se na sebe usmívají, dotýkají se jeden druhého, dělají druhému radost a potěšení. Ale časem je zavalí starosti, oba řeší provozní záležitosti rodiny, zdraví dětí. Když se věnují povinnostem, není čas na něžnosti a na milá slůvka.

Osobní zkušenost:
Když se můj manžel někdy vrací z práce velmi unavený nebo naštvaný, stačí mi jediný pohled na jeho tvář, na ramena a na držení těla, abych věděla, že měl náročný den. Znám svého muže a vím, že mu slova útěchy, blízkost ani doteky nepomohou – na rozdíl ode mě, jenomže já jsem extrovert a komunikativní typ. Jediná možnost je nechat ho chvíli vydechnout, netlačit na něj, netrvat na tom, aby se vrhl do rodinného života, aby se mnou mluvil a popisoval mi, jaký měl den. A tak ho jenom pozdravím a nechám ho být. Dávno už ho nenásleduji do ložnice. Vím, že by ho moje aktivita jen ještě víc naštvala, unavila, uzavřela. Jak se cítí, jsem zjistila beze slov, a přesto jsme si vyměnili řadu informací. I tak vypadá manželská komunikace.

Kontext je důležitější než komunikace

Dnešní doba miluje slovo komunikace. Určitě už jste někdy slyšeli nebo četli následující věty: „Hlavně spolu musíte dobře komunikovat.“

„Největší problémy vznikají při nedostatku komunikace.“

„Když se ti něco nelíbí, sedni si s ním ke stolu a hezky mu to řekni.“

„Slovem a jednáním se dá všechno vyřešit.“

„Kdo nekomunikuje, ten se nemůže divit.“

Podle mě jsou podobné věty nesmyslné a lidé by si jimi neměli plést hlavu. Samotná komunikace nikdy nikomu vztah nezachránila. Je nesmysl si myslet, že když nám vztah nefunguje, když se nám manželství rozpadá, stačí si sednout ke stolu, hezky to společně probrat a všechny rozpory jako kouzlem zmizí. Pokud se vám manželství rozpadá, jste na sebe alergičtí, tak se skoro určitě při takovém pokusu ještě víc pohádáte. A hádka vás jenom utvrdí v hlubokém přesvědčení, že váš manžel je naprostý pitomec, s nímž žádný vztah dál pěstovat nejde.

Naopak docela dobře funguje manželství dvou lidí, kteří spolu zase tak moc nekomunikují, neprobírají pořád vzájemné vztahy, nepiplají se ve svých pocitech a nesdělují si vzájemně, co si o tom druhém myslí.

Komunikace se zkrátka se děsně přeceňuje. Ne že bych se na ni v této knize úplně vykašlala, ale není třeba jí přisuzovat větší zásluhy, než zaslouží. Abyste pochopili, proč jsem k tomuto hříšnému závěru došla, zastavíme se na chvíli u toho, jak spolu komunikujeme.

Komunikace nejsou jenom slova, která vůči sobě manželé pronášejí. Komunikace zahrnuje i pohled, mimiku obličeje, sklon hlavy, gestikulaci rukou a těla, pohyby, mrkání, intonaci hlasu, přízvuk na příslušném slově ve větě, nebo dokonce na slabice konkrétního slova. Představte si třeba tuhle nevinnou větu:

„Ty jsi teda hodně šikovný mužský.“

Přečtěte si ji a zkuste si ji říct nahlas. Když ji vyslovíte neutrálně bez jakýchkoliv úmyslů a pocitů, jako kdybyste se učili číst, je to obyčejná pochvalná věta. Všimněte si, že dáváte přízvuk na první slabiku a žádné slovo oproti ostatním nezdůrazňujete. Graficky to lze vyjádřit asi takto:

„Ty jsi teda hodně šikovný mužský.“

Teď řekněte větu znovu, ale s důrazem na slovo „hodně“. Pak zápis bude vypadat třeba takto:

„Ty jsi teda hódně šikovný mužský.“

Věta najednou ztratí původní oznamovací smysl a získá ironický podtón. Ten, komu větu adresujete, už není šikulka, ale nešika, který rozbije vše, co vezme do ruky.

My lidé se většinou pyšníme svým rozumem, inteligencí a racionálním uvažováním, ale reálný každodenní život nás přesvědčuje o opaku. Myslíme si, že nejdůležitější jsou slova, která vypouštíme z úst, tedy obsah těchto slov a jejich význam. Naše přesvědčení je pochopitelné, protože v celé živé říši jsme my lidé jediní, kdo se dorozumíváme slovy. Jiní živí tvorové slova nemají, a my o nich proto soudíme, že jsou hloupější než my. Ale to je častý a mnohokrát vyloučený omyl. V běžné konverzaci dvou lidí nemá obsah slov tak velký význam jako právě ostatní složky komunikace – intonace, gesta, mimika, důraz a další neverbální vrstvy, například síla hlasu.

Představte si třeba následující větu vyslovenou nahlas středně silně, pak hodně silným, až hromovým hlasem nebo do třetice šeptem:

„Tohle na mě už nezkoušej.“

Vidíte, že při každé síle hlasu vyvolá věta docela jiný efekt, nabyde odlišný smysl, jiné vyjádření. A to ještě nemluvíme o kontextu. Kontext, neboli souvislost, je ještě důležitější než jednotlivé komunikační vrstvy a než samotná slova. Slovo, věta či věc sama o sobě může být naprosto bezpříznaková. Z jednoho slova či z jediné věty nemusíme vůbec rozpoznat její nebezpečnost nebo škodlivost. Teprve kontext, tedy významové okolnosti a souvislosti, které větě, věci či aktivitě předcházejí a které ji následují, dají zkoumané veličině příslušnou váhu. Tuto zákonitost si můžeme ukázat na následujících příkladech: Sukně sama o sobě není příliš krátká nebo příliš dlouhá, teprve na dívce určité postavy vynikne její délka a ukáže se, že je právě pro ni nevhodná. Slovo samo o sobě nemusí být hanlivé, ale teprve při konkrétním použití v příslušné situaci se může ukázat jako vrcholně nevhodné. Kus látky sám o sobě není příliš malý ani příliš velký, ale teprve když z něj chceme ušít šaty, ukáže se, zda je dostatečný nebo nevhodný. Podobně také teplota +13 °C není moc nízká nebo moc vysoká. Teprve chceme-li na procházku, zjistíme, že je odpovídající, zatímco na koupání nebo na vytápění místnosti je příliš nízká a pro uskladnění masa příliš vysoká.

Teprve kontext dává manželské komunikaci skutečný význam. Proto je k ničemu, když kamarádovi popisujete, co vám manželka odsekla nebo manžel řekl, pokud mu současně nepopíšete i souvislosti.

Dávejte pozor na kontext. A pak na neverbální složky komunikace. Platí, že slova mají svůj přesný význam. Ale kontext a neverbální komunikace někdy dokážou dát vyřčenému význam naprosto opačný.

Ano a Ne v komunikaci

Po výše uvedeném teoretickém výkladu se nyní pojďme podívat na konkrétní zakázané, vyloučené, a naopak doporučené věty a situace.

Co nikdy nedělat?

Chcete, aby vaše manželství bylo dlouhé a dobré? Pak si dejte pozor, abyste se vyhnuli zakázanému jednání. Co tedy pokud možno nikdy nedělat?

(Níže uvedené zákazy vytisknout a pověsit na ledničku!!)

● Nevyčítat
●Nevyslýchat
●Nepoužívat sprostá slova
●Nevyhrožovat
●Nevydírat
●Nekritizovat
●Nehodnotit
●Neurážet
●Nemanipulovat
●Nedávat ultimata

Příklady zakázaných vět

(aneb co manželství spolehlivě rozvrací):

„Ty se někde bavíš a já tu sedím celé večery sama.“

„Kam jdeš? Kdy přijdeš? S kým tam budeš? Co tam budete dělat?“

„Ty jsi tak sobecká, vždycky myslíš jenom na sebe.“

„Kdybys mě měl rád, tak bys na ten fotbal nechodil.“

„Jestli to uděláš ještě jednou, skočím z okna.“

„V tomhle vypadáš jako prostitutka.“

„Když tak nezřízeně žereš, tak se nemůžeš divit, že máš prdel jako vrata a ve všem vypadáš jako kredenc.“

Následující fakt zná každý: nebezpečná jsou neslušná slova a urážky. Jakmile s nimi jeden manžel začne, velmi špatně se do vztahu vrací slušná komunikace. Výjimečně, v hádce, při prudké výměně názorů občas každému nějaké to neslušné slovo uletí. Ale do běžné každodenní komunikace nepatří. Dbejte na svůj slovník podobně, jako se kontrolujete na veřejnosti, v práci, mezi kamarády.

Následující pasáž určitě všichni dobře znáte a čtenářům ji není třeba zdůrazňovat. Uvádím ji proto jen pro úplnost, a aby bylo jasno. Kdyby v této knize chyběla, mohl by mi to zaujatý kritik vyčítat. Pojďme si tedy nalít čistého vína a naplno vypsat jednání absolutně a navždycky vyloučená, v manželství zakázaná, přísně trestaná veřejným odsouzením a opovržením.

Příklady zakázaného chování:

●násilí
●křik
●omezování osobní svobody (zamykání doma či zákaz oblíbených aktivit)
●bránění ve spánku (například výčitkami nebo dlouhými hovory)
●hysterické scény s pláčem a hraným kolabováním
●slídění (včetně prohledávání kapes, e-mailů, GPS, mobilních telefonů a pošty)
●vyslýchání podobné gestapu a naléhání k přiznání a poskytnutí odpovědi

●
●
●
●