Table of Contents

Daňky hlava nebolí

Ptačí pahorek

Rybník na kopci

U rybníků

První a poslední

Historie mých holubů

Na těžko

Japonský jelínek

Krkavci nezvedají telefon

Léčba lovem

Cesta do sičího ráje

Šohajův konec

Zákony myslivecké etiky

Boží rybník

Chvála starých otců

Za všechno mohou medvědi

Obsah

Obsah

Nový článek

Aleš Dostál

Daňky hlava nebolí

Euromedia Group

Aleš Dostál

Daňky hlava nebolí

Copyright © Aleš Dostál, 2022

All rights reserved

ISBN 978-80-242-8258-9

Daňky hlava nebolí

Ležím v oboře na zádech ve vyhřáté trávě, opéká mě srpnové slunce a čekám, kdy umřu.

Tak mi to alespoň předpověděl můj přátelsky nakloněný chirurg, když jsem několik let oddaloval operaci tříselné kýly.

„Až se ti ta kýla jednou uskřípne, tak můžeš umřít… nehraj si s tím.“

Hrál jsem si.

V pravém třísle mám bulku jako tenisový míček. Najednou nejde zpátky zatlačit, tak jako to šlo pokaždé. Bolest je šílená.

Leží tam v oboře, nožky má nahoře, bojím se, že umře, našeptává mi mozek zlomyslně základní dějovou linku pohádky O kohoutkovi a slepičce.

Jedinou nadějí je, že se oborník pro mě vrátí. Byli jsme domluveni, že jak ulovím, dám telefonem zprávu. Jinak mě nebude rušit, protože nemůže odhadnout, jak dlouho budu čekat. Vrcholí léto a na jablka, které jsme před seník nasypali, mohou daňci přijít taky až v noci. Problém ovšem je, že telefon zůstal v autě a auto u brány obory.

Podle slunce, které mi teď od jihu opaluje pravou tvář, mohou být tak dvě hodiny odpoledne. Do seníku, kde bylo ve štítě vyřezáno okénko střílny, jsem zasedl v devět. Daňci přišli možná v poledne. Vybral jsem si toho největšího, přesně podle návodu „vyber si, kterého chceš“. Teď ležíme vedle sebe a daněk docela hlasitě chrápe. Pokud se vůbec někdy živý dostanu k telefonu, už bude vzhůru. Daněk se probudí a já usnu, až mi uskřípnuté střevo způsobí sepsi, nebo jak se na vyhřezlou kýlu vlastně umírá.

Pod blankytem s beránky pokojně pluli rorýsi, napsal si jednou do deníku můj přítel Jan. Stejný blankyt teď visí nade mnou, dokonce i s bílými peřinami, kterým se říká kupa pěkného počasí. Jenom rorýsi neplují, ale čmárají po obloze divoké křivky a s pronikavým hvízdotem se mi vysmívají. Z nedalekého lánu dosud nesklizeného ovsa je uklidňuje křepelka. Nechápu, jak mohl někdo to jednotvárné žbluňkavé kuňkání přeložit jako pět peněz.

Kdyby se mi to stalo v zimě, neslyšel bych rorýsy ani křepelky a už bych to měl asi za sebou. Umírat na uskřípnutou kýlu v létě je příjemnější, protože u toho není zima. Když se má uskřípnout kýla, tak jedině v létě. Tak dlouho se chodí s kýlou po světě, až se uskřípne.

Mozek mi přinášel škodolibé zhovadilosti, protože, jak je známo, mozek nic nebolí. Chová se, jako by nebyl můj. Jako by neměl umřít s tělem, které ho zásobuje kyslíkem. Daněk, který na rozdíl ode mě ležel na boku, zachroptěl a pohnul hlavou. Podle odhadu už tady vedle sebe ležíme skoro dvě hodiny, takže by se měl probouzet.

Za všechno mohou daňci.

Za všechno může moje vášeň chovat všechno živé, kterou jsem se nakazil někdy v deseti letech. Od ryb, obojživelníků, plazů a ptáků jsem v šedesáti dorostl až k savcům velikosti daňka. Když se na přelomu tisíciletí stalo módou sezony mít vlastní oboru, nebo alespoň obůrku, nemohl jsem samozřejmě stát opodál. Už jsem měl tři daněly, chyběl daněk, když se na mé poptávání ozval dávný známý. Jednoho mi prodá, pokud si ho sám uspím, odborně se tomu říkalo imobilizuji, pomůže mi ho svázat a naložit na vozík. Ale musím spěchat, za dva měsíce začíná daňčí říje, a potom budou mít daňci jiné starosti než chodit žrát jablka.

Paroháč vedle mě se pokusil zvednout hlavu.

Z vystrčeného lízáku mu odkapávají sliny jako ze špatně utaženého kohoutku. Dokonce jsme se na chvíli střetli pohledem, ale nevím, zda to vnímá. Obrací bulvy a ukazuje zarudlé bělmo.

Tak nějak jsem se probouzel ze své první imobilizace na čundru v Koutech nad Desnou. Nejdřív jsem hospodskému musel ukázat červenou knížečku v plastovém obalu, protože jsem vypadal na patnáct, a potom jsme do sebe lili hanušovickou desítku takovým tempem, jako by měli zítra zavřít pivovar. Ráno jsem se vyplazil ze stanu a obracely se mi bulvy i žaludek.

Paroháč vedle se překulil na břicho a pokoušel se pod sebe složit přední nohy. Když se mu to podařilo, zkusil se na nich zvednout. Povedlo se, a pak se v poloze sedícího psa chvěl podivnou zimnicí. Teď je na tom lépe než já, protože já se postavit nedokážu. Docela jsem mu to přál, než se opět bezvládně vyvrátil na bok a koncem levé lopaty mě bolestivě uhodil do kotníku. Pokud se mu to povede ještě jednou a podaří se mu překulit se až na mě, tak mě zamáčkne i s uskřípnutým střevem.

Nadzvednu se na dlaních, odlehčím tělo a jakýmsi vrtěním jsem získal skoro dvoumetrový odstup. Trvalo to nějakých třicet vteřin. K bráně a autu je to sto metrů. Čtyři metry za minutu, i s přestávkami tam za hodinu musím být!

Plazit se po zádech, to nevymyslíš.

Měl jsem za sebou další čtyři metry, když se daňkovi podařilo vstát. Na vratkých nohou chvíli vyrovnával balanc, až se nekontrolovaně vyvrátil na místo, které jsem mu ještě před okamžikem zahříval.

Vzpomněl jsem si opět na své probuzení po své první alkoholové imobilizaci, až jsem skoro cítil prudkou bolest hlavy, která ho provázela. Bolí daňky vlastně hlava, přihrál mi mozek další nepatřičnou myšlenku. Musí, když jsou teplokrevní savci jako my, přemítám a vrtím se na zádech jako střevlík.

V tuto dobu se měl daněk probouzet v mé obůrce. Včera mi přítel veterinář, kterému jsme říkali doktor z hor, půjčil dvoumetrovou duralovou trubku, kterou používá jako foukačku. Má jen jednu střelu. Pokud chybím, tak končím. Raději si to mám nanečisto natrénovat doma v obýváku, nejlépe do gauče ať si zase nezlomím jehlu. Indiáni v Amazonii prý tak sundají ptáka z korun stromů.

„Jako anestetikum navrhuji ketamin,“ oznámil mi a čekal, zda mu to schválím.

„Souhlasím,“ řekl jsem zasvěceně. V podstatě jsem ten název slyšel poprvé v životě, protože jsem dosud nikoho v životě neimobilizoval. Kdyby se mě zeptal, jaké broky použít na polní zajíce nebo jakou ráži kulovnice na jelena, mohl bych poradit. Takovými druhy anestetik jsem uspal spoustu kusů zvěře, ale žádné se už z věčných lovišť nevrátilo. Možná ano, ale v jiné podobě.

„Když budeš foukat, tak dej pozor, ať ti nevypadnou zuby. Já si je raději dávám do kapsy.“

Taky teď mi chvíli trvalo, než jsem pochopil smysl varování. Došlo mi to teprve při pohledu na doktorovy pravidelné bílé perličky v ústech. Hrdě jsem zaklepal na zažloutlé, ale zato stoprocentně vlastní řezáky.

„Ty nevypadnou… stále drží…“

*   *   *

Kroutím se zdánlivě na místě, ale brána se přibližuje.

Taky daněk už stojí na vratkých nohou, má skloněnou hlavu a stále slintá. Teď se dokonce pokusil o pár kroků. Dopředu tři a zpátky dva. Tak chodíval z hospody náš soused, když pro něj jeho žena poslala dceru Aničku.

„Pojď dopředu, prosím, tatínku,“ řídila jeho chůzi.

„Běž dozadu, daněčku,“ prosím v duchu paroháče, protože normální by po probuzení bylo jít za svými druhy dozadu do lesa.

Daněk si to ovšem kolébavou chůzi opilce namířil přímo na mne. Možná ho přece jenom bolí hlava a pamatuje si, kdo mu bolest způsobil. Taky bych tenkrát nejraději zabil sládka hanušovického pivovaru.

Přidám do plížení vzad, ale daňčí krok je přece jenom delší, i když do něj přidává mezihru dvou kroků zpátky. Už jsem si představoval, jak mě dožene a šlápne mi na ten tenisák v třísle. Lopatáč naštěstí udělal ještě pár kroků a vzal si oddychový čas vleže.

Vezmu si taky přestávku.

Po modrém blankytu dál plují bílí beránci, jenom rorýsí letka odletěla lovit mouchy někam dál. Podle slunce je něco mezi druhou a třetí. I přes nepřetržitou bolest, na kterou si už pomalu zvykám, mám žízeň, a dokonce hlad. Něco mám v autě, ale nesmím, varuje mě vyčtená informace. I vojáci museli jít do boje s prázdnými útrobami kvůli zranění.

*   *   *

Do seníku s okénkem ve štítě mě oborník posadil kolem deváté. Vysypal plastový kbelík jablek, několikrát na něj zaklepal, zahvízdal a zmizel. Klidně si prý mohu na seně zdřímnout. Pokud daňci přijdou, budou se u jablek odstrkovat a probudí mě klepání jejich lopat. Možná jsem opravdu na chvíli zdříml, když jsem si předtím ustlal sakem a zůstal v košili. Vůně čerstvého sena byla tak omamná.

V poledne se před seníkem o jablka přetlačovali dva lopatáči. Pár metrů od okénka se ke mně natáčeli tučnými zadky.

Blízkost zvěře mě rozechvěla. Už jsem střílel na spoustu kusů, ale nikdy nebyli tak blízko, že jsem si na ně téměř mohl sáhnout. Navíc teď nemačkám kohoutek, ale foukám. A mám jen jeden pokus. Opatrně vystrčím dvoumetrovou trubku a málem se dotknu jedné skvrnité hýždě. Stejně se rozklepu tak, jako když jsem střílel na svého prvního srnce. Tenkrát jsem ho za svítání uviděl na stráni pod lesem z okna hájenky. Vyběhl jsem v pyžamu a trepkách v krytu úvozové cesty. Střílel jsem v jakési poloze dřepícího střelce a zpětným rázem mi puškohled rozsekl obočí. Ani jsem to nevnímal, když jsem si místo povinné cigarety přilehl zpátky k ženě. Vykřikla hrůzou, když uviděla mou zakrvácenou tvář.

Teď jsem se nadechl jako k hloubkovému ponoru, když jsem si předtím podvědomě jazykem ohmatal, jak mi drží zuby.

Foukl jsem a možná jsem u toho i zavřel oči.

Červená směrovka na konci střely se komíhá v daňčí kýtě jako motýl. Paroháč odskočí a ohlédne se, co ho to právě štíplo. Potom zůstane stát a pozoruje druha, který dál chroustá jablka, až mu ze svíráku kape jablečná šťáva.

Vybral jsem si toho lepšího, medituji na úlovkem, který se asi za půl hodinu začíná potácet. Nakonec se natáhne na bok a na závěr ještě zvrátí hlavu a lopaty položí na hřbet.

Dychtivý a ještě roztřesený vylezu ze seníku.

Dobře mi namíchal ten ketamin, chválím v duchu svého veterináře.

„Kolik asi váží takový daněk?“ zeptal se mě. „Asi tolik jako ty? Osmdesát. Tak mu dáme tři kubíky,“ vzpomínám, když se pomalu blížím k spícímu úlovku. Jak se ovšem skloním, abych mu vytáhl injekční střelu, vyjeknu bolestí. Rychle si lehnout na záda – a snažím se zatlačit kýlu zpátky. Za těch pár let jsme si na to spolu zvykli.

Ale teď to už nejde. Ucho džbánu se utrhlo.

*   *   *

Konec přestávky.

Daněk se zvedá a s hlavou sveřepě skloněnou pokračuje v přímé chůzi. Začínám věřit, že si to jde se mnou opravdu vyřídit. Tak jak to někdy dělá postřelená zvěř. Zbývá mi posledních dvacet metrů, daňkovi čtyřicet. Se zaťatými zuby se překulím na břicho. První kroky po čtyřech bolí ještě víc, ale je to rychlejší, přestože mi pod břichem visí dva šourky.

Konečně za bránou!

Auto nezamykám, nakonec se ten zlozvyk proměnil v užitek.

Trvalo chvíli, než se mi podařilo v jakémsi podřepu, s tváří pomačkanou bolestí, otevřít dveře a na sedadle nahmatat telefon. Ještěže mám tlačítkový s klávesnicí jako pro slepce. Už zpátky vleže na zádech jsem dispečerce na záchrance popsal diagnózu a jak ležím u vrat obory mezi obcemi R. a M.

Ležím tam v oboře s nožkama nahoře, našeptával mi rarášek v mé hlavě.

Asi jsem potom omdlel a daněk znovu usnul.

Leželi jsme opět vedle sebe, ale už bezpečně odděleni pletivem plotu.

Probrala mě až siréna a modrý maják žluté záchranky.

Daněk odbíhá radostnými dvojskoky, tak jak to umí jen daňci a jeleni sika.

Dva mladíci v červeném se nade mnou sklánějí.

„Tak, kde vás to bolí, otče?“

Kalhoty mám stejně rozepnuté, tak stačí jen stáhnout trenýrky.

„Zkusím to reponovat…“

Než mu v tom mohu nějak zabránit, sáhne mi na vyhřezlou kličku střeva. Zařvu bolestí tak hlasitě, že rorýsí letka nad námi změní směr.

„To nejde, pane doktore,“ zašeptám už ve stavu polobdění.

„Nejsem lékař, jsem diplomovaný záchranář,“ pochlubil se. „Tak dáme dolsin… uděláme žilní vstup,“ radí se s druhým mladým mužem v červeném.

„Může mít zvětšenou prostatu, to by byla kontraindikace,“ namítá mu druhý.

„Tak ho uspím ketaminem…“

„To nesmíš!“

„Nás učili, že to je medicína katastrof. Že je bezpečný i v rukou nevyškoleného anesteziologa,“ hájí se ovšem ten diplomovaný.

Porada dvou záchranářů, z toho jednoho diplomovaného, probíhala nad mou hlavou a zdála se být neúměrně dlouhá. Stejné téma jsem včera projednával s veterinářem. Musel jsem do toho vstoupit.

„Jsem tak těžký jako daněk. Dejte tři kubíky…,“ vysoukal jsem ze sebe bolestivě.

*   *   *

Zda mě poslechl, to už nevím, ale že jsem spal ne jak dudek, ale jako daněk, to vím. Probudil jsem se v nemocnici na jakémsi vozíku, o kterém jsem si myslel, že se s ním svážejí těla do márnice. Pod plachtou, ale hlavu jsem měl odkrytou. Na bílém stropě nade mnou se prohání daňci a každý drží v předních nohách dlouhou foukačku. Chtěl jsem se posadit, ale zjistil jsem, že jsem přikurtován.

Vykřiknu hrůzou. „Daňci! Daňci mě chtějí uspat!“

Do místnosti vběhla sestra, za ní lékař.

„Bude mít halucinace,“ řekl. „Ti pitomci mu měli do ketaminu přidat špetku midazolamu.“

Odešli a nechali mě s daňky samotného. Sestra občas nahlédla, asi za hodinu se ke mně sklonila a pohladila po tváři. „Ještě vidíte daňky?“

Když jsem zavrtěl hlavou, protože daňci ze stropu opravdu někam zmizeli, zavolala lékaře. Potom mě odvázali a odkryli plachtu. Měl jsem kalhoty na půl žerdi, ale tenisák v třísle už nebyl.

„Zatím jsme vám to reponovali, ale za týden přijdete na operaci. Do té doby byste neměl příliš chodit.“

Zakroutím hlavou jako krutihlav. Žádné známky kocoviny, žádná bolest hlavy.

„Díky, pane doktore, jste doufám doktor, teď už aspoň vím, že po ketaminu daňky hlava nebolí…“

Podíval se na mě zkoumavě a zavolal sestru.

„Ještě si tady raději pána chvíli necháme.“

Ptačí pahorek

„Oči můžete mít otevřené, pane Vávro,“ uslyšel jsem nad sebou hlas, jako by se snášel z kůru.

Otevřel jsem je a uviděl hluboké úžlabí ve výstřihu růžového stejnokroje zdravotní sestry. Zřejmě se jí nějak nelíbil můj nehybný pohled, protože se ho snažila rozehnat rozevřenou dlaní jako vějířem. Nechala toho, až když jsem zamrkal.

Žije.

Vedle postele stál infuzní stojan a z něho mi do průhledné hadičky, kterou mi chvíli předtím zašili do centrální žíly za klíční kostí, odkapávala bezbarvá tekutina.

„To už je ono?“ zeptal jsem se přidušeně.

„Myslíte cytostatika?“

„Myslím…“

„Ne, nejdříve vás zavodníme. Ta přijdou na řadu potom,“ odpověděla profesionálně konejšivým hlasem plnoštíhlá padesátnice a ukázala rukou na noční stolek, kde stály tři plné plastové nádoby.

„Tady už na vás čekají. Až dokapete, tak zazvoňte.“

Vrátil jsem pohled ke stropu, protože jsem se divil, že je tak nízký. Ve staré nemocnici, kde ležela maminka, byly stropy snad pět metrů vysoké. Asi proto jsem toho při poslední návštěvě s maminkou ani moc nenamluvil, protože jsem k tomu stropu pořád obracel oči. Kdo a proč vymyslel v nemocnicích tak nesmyslně vysoké stropy? To přece nemůžou vytopit. A k tomu dva metry vysoká okna. Kdyby je zmenšili a stropy snížili na normované dva metry čtyřicet, tak by z třípatrové nemocnice mohli udělat šestipatrovou.

Tak hloupě jsem meditoval místo toho, abych se s umírající maminkou bavil o životě. Ale sama mě předběhla, když mi myšlenky přečetla. „To je proto, aby měla kam vzlétnout duše,“ řekla vyrovnaně.

Maminčina duše tam vzlétla ještě tu noc, zatímco moje se o tak nízký strop určitě potluče. Bude to duše plná modřin. Možná je po dvaceti letech lékařská věda mnohem dál a duše nelétají tak často, aby se jim musely nákladně vytápět pokoje s vysokými stropy.

Teď mě napadlo, že jsem se zapomněl zeptat, co mám dělat, když se mi bude chtít.

„Kdybyste chtěl na záchod, tak ten máme na pokoji a stojan má kolečka. S tím můžete i chodit,“ předběhl mě stejně napojený soused na posteli u okna a jako starý mazák mi předvedl, jak se s infuzním stojanem jezdí na toaletu. Kolečka stojanu na lesklé dlažbě předla tiše jako kočka.

Chlapík s obnaženým břichem došel až ke dveřím v rohu pokoje a ještě mi ukázal, že se dveře otevírají zmáčknutím kliky. Když se vracel k posteli, velké břicho se mu třáslo jako huspenina na talíři. Viděl jsem ho jen úkosem, přesto mě ten pohled poněkud uklidnil. A navíc jsem měl pocit, že jsem toho člověka se zvláštní dikcí, kdy mezi slovy dělal delší pomlky, už někdy slyšel. Hlavně že není hubený.

Když jsem si představoval svůj nástup na onkologické oddělení nové nemocnice, tak jsem se bál, že se budu muset dívat na kůží pokryté kostry spolubydlících pacientů.

Tlouštík se vrátil na svou postel u okna a obrátil se k prostřední, kde ležel třetí z našeho pokoje.

„Kde jsme to přestali?“

„U těch papoušků…, než napojili tady souseda,“ natočil prostřední pacient ke mně hlavu.

„Tak jsem choval neofémy modrohlavé, udělal jsem na nich všechny barevné mutace modré, běloprsté, straky, modré skořicové, ale bylo mi to prd platné, protože jsem se neměl kde pochlubit. Neofémy jsou stresoví papoušci a je problém s nimi jít na výstavu, protože navíc chytnou každou virózu, která kolem nich jen prolítne…“

Jistě, musí to být on, pomyslel jsem si a skoro jsem se bál k oknu podívat. Už ve škole byl jeho způsob řeči výjimečný, protože štěkal jako pes. Je to určitě Hura, tak jsme mu říkali, vlastním jménem Rudolf Hurník, můj spolužák ze šesté třídy.

„Tak jsem přešel na agapornisy růžohrdlé, protože ti se zase rádi předvádějí a s jejich barvou se dá taky kouzlit,“ vysvětloval Hura dál a mně bylo už jasné, že to nemůže být nikdo jiný, protože štěká a ještě je ptáčník.

„Tak jsem dokázal odchovat oranžovolící zelené, světlohlavé zelené, violet a opalín zelený, opalín modrý a marbled zelený…,“ vypočítával, zatímco já jsem zvonil na sestru, protože jsem dokapal.

Nasadila mi novou láhev, teď už s ostrým obsahem, ukázala hluboké údolí mezi svými ňadry, a dokonce mi papírovým kapesníčkem utřela čelo a usmála se na mě. „Už je to lepší?“

Nevěděl jsem, na co přesně se ptá, ale řekl jsem, že ano.

Stále jsem ještě ovšem nevěděl, zda mi můj spolužák Hura už odpustil, že jsem ho před padesáti lety nechal ve voliéře na Ptačím pahorku a utekl. Tehdy jsem nemohl nic jiného dělat, svítalo a lidé začínali kolem voliéry chodit do práce. Zatím si ho nikdo nevšiml, jak sedí uvnitř té obrovské voliéry, schoulený na bobku a vedle sebe má dřevěnou přepravku na ptáky a síťku na motýly. Stejně moje role už končila, měl jsem za úkol jen hlídat, když bude do síťky chytat barevné kanáry, protože o ty nám tenkrát především šlo. Budeme je učit zpívat.

Sám si vymyslel, že vyleze na střechu boudy na krmivo přistavené k voliéře, vystříhá v pletivu jen takovou záklopku, kterou se spustí dovnitř a ta se za ním sama zavře. Dokonalé, jako klícka na chytání myší, protože ty taky nepřemýšlejí nad cestou zpátky.

Když potmě nachytal plnou přepravku kanárů, tak teprve zjistil, že se chytil jako do sklopce. Bylo to první týden prázdnin a od té doby jsem ho neviděl. Po prázdninách už do naší školy nenastoupil. Neptal jsem se proč, protože jsem se bál, že se dozvím, jak ho chytli a zavřeli, a čekal jsem, kdy si přijdou pro mě.

*   *   *

Po prvních kapkách cytostatik jsem asi usnul, protože najednou vedle mě stál dvanáctiletý spolužák Rudolf Hurník, přezdívaný Hura, a nabízel mi k prodeji dlaska.

Rudolf byl už v šesté třídě velmi schopným obchodníkem se zvířaty. Od něj jsem asi pochytil onu zvláštní posedlost chovat všechno možné v akváriích a klecích, které jsem v dospělosti zvětšil na rybníky a obory. Dlaska, toho exotického posla ze severu, mi Hura prodal za dvě papírové tříkoruny a tvrdil, že budu první na světě, který ho v kleci má. Já jsem ovšem Hurovi záviděl ochočenou kavku Káču, která s ním lítala do školy. Buď mu seděla na rameni, nebo mu poletovala nad hlavou a všechny kolem zdravila pronikavým ká, ká. Přes vyučování seděla na stromě u našeho okna, kde se jí Hura občas ukázal. Jakmile nás potom viděla vycházet ze dveří školy, slétla Hurovi na hlavu, přeskočila na rameno a začala mu čistit nos. Sklonila svou prošedivělou hlavičku a krátkým zobákem mu opatrně a láskyplně čistila nosní dírky.

Toužil jsem, aby seděla na mém rameni a dělala mi totéž a byl bych pro to schopen udělat cokoli.

„Pomůžeš mi přestěhovat zpěvné kanáří klícky. Bude-me chovat kanáry, naučíme je zpívat a pak je budeme prodávat…“

Celou sadu takových klícek tenkrát objevil na půdě školy, protože bývalý školník byl chovatelem kanárů a klícky si s sebou do hrobu nevzal. Krádež to tedy nebude, ale pro jistotu nic nikomu neřekneme. To bylo konečně jedno, protože jsem byl schopen za ochočenou kavku vyloupit i banku. Vůbec mi přitom nevadilo, že jsem synem kriminálního rady.

Dostal jsem za úkol si od maminky, která ve škole učila, tajně vypůjčit klíče. Tak se první prázdninový večer ze štítového okna půdy naší školy začal do zahrady na prádlové šňůře snášet hrozen malých dřevěných klícek. Hura je z půdy spouštěl, já jsem na zahradě odebíral.

V jedné z nich bude v budoucnu předzpěvovat kanár učitel a v dalších mladí adepti zpěvu budou po něm opakovat dokonalé trylky. Říká se tomu kanáří škola, a tak se učí zpívat žlutí kanáři dutopěvci. Hura ovšem tvrdil, že stejně dokonale naučíme zpívat i červené.

„A kde je vezmeme?“ zeptal jsem se Hury ráno, když jsem si k němu přišel pro odměnu.

„Kanáři jsou na Ptačím pahorku.“

Kde jinde by se měli prodávat kanáři než na Ptačím pahorku, pomyslel jsem si tenkrát. To jsem netušil, že to je místo uprostřed parku okresního města a že si je půjdeme koupit za pět prstů.

Slíbil jsem, že se akce zúčastním, pokud mi daruje kavku, chytil jsem ptáka na jeho rameni a strčil ho do jedné z těch malých kanářích klícek. Začala mi popuzeně nadávat svým kavčím způsobem a dobývat se ven.

„To ti nikdy neodpustí,“ řekl mi tenkrát Hura.

*   *   *

Oběd až do postele, z nočních stolků se dal vytáhnout pultík, a tak jsme mohli jíst i kapat.

Zůstal jsem sedět zády k oknu, a tak jsem jen slyšel, jak na mě Hura štěká, abych jedl pomalu, protože první jídlo po chemoterapii stejně vyzvracím. Asi si myslel, že špatně slyším, protože se přišoural i se svým stojanem a najednou mi stál vedle postele.

„Jsi to ty, Vávro? Káča ještě žije?“

Po pravdě jsem čekal, že na mě spustí, proč jsem tenkrát utekl a nechal ho lapeného ve voliéře. S úžasem jsem spočítal, že je to už padesát let, a konečně jsem mu odpověděl na jeho dotaz, protože vlastně by kavka klidně mohla ještě žít dlouhověkým životem krkavcovitých, kdyby ji jednou na naší chatě nechytil stejně velký krahujec.

Krahujec ji dlouho neunesl, a tak i s těžkým úlovkem spadl do řeky. Dravčík hbitě vzlétl, kavka se chvíli plácala uprostřed proudu, ale než jsem k ní doplaval, zmizela pod hladinou.

„Utopila se…“

„Nechceš krkavce?“ nabídl se hned pohotově bývalý spolužák, „umí pískat hymnu, myslím tu naši, Kde domov můj.“

Ani jsem mu neodpověděl, protože jsem měl před očima to léto, kdy jsem se začal usmiřovat s uraženou kavkou. Kavku jsem tenkrát nechal potupně nocovat v kanáří klícce, protože jsem se bál, že uletí zpátky k Hurovi. Maminka mi hned nazítří schválila prázdninový pobyt na naší chatě u řeky Opavice. Lepší relaxační pobyt pro uražené ptáky ani nejde vymyslet. Cestu zpátky k Hurovi nenajde, protože není poštovní, bude se muset usmířit.

Maminka mi nabalila šišku turistického salámu, kterou si tenkrát mohly dovolit jen lepší střední vrstvy, na obědy mohu ty tři kilometry jezdit na kole domů. Ráno jsem klícku i s Káčou zabalil do ručníku, aby neviděla na zpáteční cestu, přivázal na nosič kola a vyjeli jsme. Kavka naposledy žrala možná něco z Hurníkova nosu, od té doby držela protestní hladovku.

Dřevěné chatky lemovaly břeh líně tekoucí řeky Opavice jako různobarevný břehový porost. V padesátých letech si je z překližek a hobry stavěla vyšší sociální vrstva dělníků a pracující inteligence. Rolníci si chaty nestavěli.

V jediné místnosti byly dvě železné patrové postele a velké okno s výhledem na řeku. Kavka vylétla z kanáří klícky a usedla na rám pelesti. Několikrát na mě kvákla, když jsem se přiblížil, ovšem kostičky turistického salámu ji uklidnily. V poledne už zapomněla, že existuje nějaký Hura a na důkaz uzavřeného přátelství mi vyčistila nos. Odpoledne už jsme spolu vyšli k řece.

Kavčí láska po zajících skáče.

A potom se to událo.

Seděl jsem na břehu mírně zakalené řeky a pozoroval nehybný splávek z korkové zátky na mé pytlácké udičce. Káča na sešlapaném trávníku chytala luční koníky, když ze sousední chaty vyšla v plavkách Nataša.

Dcera našich chatařských sousedů byla o tři roky starší než já, naposledy jsme se viděli minulé prázdniny, ale to si mě nevšímala, a abych pravdu řekl, já jí taky ne, ale za ten rok se z nevýrazné kukly proměnila v nádherného motýla. Šla po trávníku houpavým krokem jako po přehlídkovém molu. Na pyšně vzpřímené hlavě měla černé dlouhé vlasy smotány do jakéhosi uzlu a to se zalíbilo Káče.

Tak nějak možná vypadají kavčí hnízda v její rodné kolonii v parku. V Káče se probudila touha zahnízdit, kvákla na pozdrav a vystartovala. Než mě Nataša stačila poctít pohledem, seděla kavka na jejím drdolu a hloubila si v něm hnízdní jamku.

Nataša zastavila v půlce kroku.

„Nehýbej se…“

Poslechla na slovo. Ztuhla, jenom rty se jí chvěly bezmocným strachem. Netušila, kdo jí sedí na hlavě a cuchá vlasy.

Ještě před rokem jsem byl o hlavu menší, teď jsme je měli na stejné úrovni, a tak jsem jí mohl poprvé vidět zblízka do očí. Ještě nikdy jsem neviděl tak uhrančivě černé oči, protože jsme v rodině byli všichni modrásci. Otáčela je za mojí rukou, kterou jsem zvedal nad její hlavu a nabízel kavce, aby si přestoupila. Té se z hnízda vůbec nechtělo, dokonce po mě sekla silným zobákem. Vykřikl jsem a Nataša se lekla ještě víc.

Bylo to zvláštní, jak jsem ji měl v plavkách přikovanou k zemi, včera dívku, dneska ženu. Mohl jsem si na ni sáhnout jako na sochu, ale nesáhl jsem si, dokonce jsem se jí nedíval nikam jinam než do očí a ve dvanácti letech jsem věděl, že na ně nikdy nezapomenu.

Nezapomněl.

Za půl hodiny jsem Káču násilím sundal z hnízda černých vlasů, ta odlétla na střechu chatky a hlasitě mi nadávala kavčí řečí. Oba s Natašou jsme se tomu smáli.

„Bála jsem se, že mi na hlavě sedí pták Noh a chce mě odnést, a je to jen vrána…“

„Kavka,“ řekl jsem a představil je navzájem.

*   *   *

Díval jsem se, jak mi dokapává druhá láhev cytostatik, a zazvonil jsem na sestru.

Bylo šest, za okny se smrákalo, i když už bylo po Hromnicích a měli jsme o hodinu více. Za oknem se do mírného svahu až k lesu na kopci táhla pole, na kterých ležel sníh.

„Přál jste si, mladý muži?“ zeptala se růžová zdravotnice rozverně.

Mlčky jsem ukázal na infuzní stojan.

„No tak to máte za sebou. Teď vás napojím na takový přístroj, říká se tomu infuzní pumpa, a s tím už můžete jít klidně i tančit,“ řekla a připevnila mi k pasu taštičku s dávkovačem a hadičku napojila na kanylu v krční žíle.

Hura už byl taky odpojený, přisedl si na postel a vyštěkl: „Tak bereš toho krkavce, nebo ne?“

Ta otázka byla v prostředí onkologického pavilonu, kde se řeší bytí a nebytí, život a smrt, tak absurdní, že si vyžádala stejnou odpověď.

„Za kolik?“ zeptal jsem se žoviálně a doufal, že mě nepožádá, abychom společně vyloupili nějaký Zverimex. Současně jsem si představil, že bych po těch padesáti letech vyhledal Natašu, opět se propadl do černých studánek jejích očí a na drdol jí posadil krkavce místo kavky. Ještě kontrastnější by bylo, kdyby ten drdol byl bílý.

„To byl žert,“ řekl jsem rychle, když jsem viděl, jak se Hurovi v hlavě rozjela kalkulačka. „Já už ptáky dávno nechovám.“

Spolužák Hurník zklamaně svěsil ramena a sklonil hlavu. Jako člověk jsem u něj hodně ztratil.

„Chovám daňky…“

Hura ožil. „Jaké máš?“

„Normální. Daňky skvrnité.“

„Bílé nemáš?“

„Ne.“

„Nemyslím albíny s červenýma očima, myslím tu bílou mutaci…“

Přikývl jsem, že nemám bílé s červenýma ani modrýma očima, protože jsem se díval na černý kříž na Hurově odhalené hrudi. Já jsem měl dva podobné na boku a zádech. Včera si nás na simulaci pokreslili jako terče na střelnici a zítra se do nich bude strefovat paprsek ionizujícího záření. Každý dostane třicet zásahů. Myslet přitom na bílé daňky bylo nad moje síly. Nad Hurovy ne.

„Tak já ti je seženu,“ navrhl nadšeně.

„Ty je máš?“

„Na Ptačím pahorku…“

„Na tom?“ zasípal jsem.

Tak a je to tady. Zrada na kamarádovi se neodpouští ani po padesáti letech.

Navrhl jsem spánek na usmířenou.

Jen jsem se propadl do krajiny snů, tak jsem ucítil a uslyšel to letní ráno. V parku na Ptačím kopečku zpívají drozdi a ve voliéře kanáři, Hura sedí v kleci nehybně na bobku a snaží se vypadat jako sádrový trpaslík, kterými je zbytek parku vyzdoben.

*   *   *

Bylo to téměř stejné jako chodit do šesté bé.

Celý březen nás, jako dřív školní autobus, na půl osmé svezly sanitky na recepci radioterapie, jenom místo školních tašek jsme měli látkové podložky, kterými jsme si ustlali na radiačním stole.

V čekárně jsme seděli s Hurníkem taky na stejné lavici a on místo toho, aby přemýšlel o životě po životě jako ostatní, ladil podrobný plán, jak mi prodá bílou daňčí zvěř.

Zdá se, že právě to nás udrželo na životě.

Stalo se před lety, že voliéru, kterou dřív vykradl, později zásoboval ptactvem ze svých odchovů. Od té doby je prý i správcem minizoo, která kolem ptačí voliéry na Ptačím pahorku vznikla. V oplocené části parku tam kromě kamerunských koziček mají i bílé daňky. A právě z toho stáda mi nechá dvě daněly. Hovořil o tom s takovým nadšením, jako když jsme před léty chtěli učit zpívat barevné kanáry. Postupně mě nakazil tak, že jsem si zbývající život bez bílých daňků nedokázal ani představit. Nejraději bych pro ně jel hned, ještě pokreslený radiačními terči. A protože Hura neuměl štěkat potichu, tak problém bílých s námi začali řešit i ostatní pacienti naší radioterapeutické skupiny.

„Tak už je máte doma?“ odpovídali mi na ranní pozdrav.

„Kolega říká, že musíme počkat, až daněly vykladou.“

„Co udělají?“ vyzvídala klientka, které, jak se nám chlubila, ozařují spodek.

„Porodí.“

„A co ti sirotci?“

„O ty se postarají tety. U daňků to je jako u nutrií.“

„A víte, jak se pozná vlastní potomek od adoptovaného,“ vysvětloval jsem, ať nevypadám vedle Hury jako blbec. „Vlastní pije z boku, cizí zezadu mezi nohama.“

*   *   *

Den BD, bílá daněla, určil Hura na brzké ráno prvního července. Myslel jsem, že tak činí z jakési nostalgie, protože to byl den padesátého výročí, kdy se chytil ve voliéře jak kuna do sklopce.

Motivace prý je ovšem jiná. Je neděle, parkem se tak brzy ráno courá málo čumilů. V noci na prvního daněly nějakým způsobem odchytí a zavře do přepravní bedny. My se sejdeme, dejme tomu, ve čtyři ráno na hlavní cestě u autobusové zastávky. Stačí, když přijedu s přívěsným vozíkem, bednu mi může prodat za tisíc a daněly po pěti. Stvrzenku mi pošle magistrát, který má minizoo v gesci.

Domluveno.

Jinak uštěkaný Hurník v obchodních záležitostech zbytečně neplýtval slovy. Chceš kavku, tak sežeň klíče od školní půdy, chceš dlaska, dej šest korun.

*   *   *

Bylo to krásné ráno.

Jsme tři měsíce po ozáření a cítíme se skvěle.

Nad Ptačím pahorkem svítá. Drozdi a kosi se zpěvem chlubí svými druhými snůškami, z voliéry jim vřískavě odpovídají andulky, korely a rosely.

Hura mě vede asfaltovanou cyklostezkou, pro auta jinak nepřístupnou, až k bráně minizoo. Město ještě spí. Když s námahou suneme těžkou bednu s dvěma danělami po fošně na vozík, zaštěká na nás červený dlouhosrstý jezevčík. Na druhém konci samonavíjecího vodítka stojí nějaká bába v našem věku, divoce gestikuluje a chce si nás telefonem vyfotit.

Hura se asi stydí, na poslední chvíli se schová za vozík, já se naopak fotografuji rád.

Sýr.

Jezevčík štěká, ženská manipuluje s přístrojem, asi chce ještě jeden obrázek. Natočím se k ní levým bokem, mám docela hezký profil, dobrá, tak ještě zprava.

„Pojď se taky vyfotit na památku,“ otočím se za vozík, ale Rudolf Hurník už tu není.

Po cyklostezce přijíždí stříbrná octavia s nápisem Pomáhat a chránit. Dva policisté si před vysednutím nasadí čepice, aby mi mohli zasalutovat. Nahlížejí do bedny kruhovým okénkem. Uvidí dvě bílé hlavy vyplašených daněl.

„Řádně jsem je koupil od Hury, tedy Rudolfa Hurníka, správce tady toho…,“ odpovídám, aniž jsem byl tázán.

„Byl tady sám,“ vstupuje do řeči dáma s psíkem a ukazuje jim moje fotografie jako z policejního alba. Ten levý profil mi opravdu sluší, pomyslím si.

„Tak kde ho máte?“

Na obrázku stojím sám před vozíkem s bednou. Policista přináší přeštípnutý visací zámek.

„A to jste odemkl čím?“

Na to už odpověď není. Zvednu ruce nad hlavu, mírně se rozkročím a potom je položím na kapotu jejich auta. Tak jsem to viděl ve spoustě filmů.

Vychází slunce a dáma s psíčkem si mě ještě jednou na památku vyfotí.