Table of Contents

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

Tabea Bach

IM GLANZ DER SEIDENVILLA

Copyright © 2020 by Bastei Lübbe AG, Köln

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © by buerosued.de

Jacket illustration © by Slow Images/getty-images; Nikaa/Trevillion Images; Atlantide Phototravel/getty-images

Translation © 2022 by Blanka Pscheidtová

ISBN 978-80-249-4837-9

1

Výročí

Večerní slunce vrhalo zlaté stíny do čtvercového vnitřního dvora obklopeného čtyřmi křídly Domu hedvábí, zachytávalo se v listí morušovníku a kreslilo na bílý ubrus slavnostní tabule listový vzor ze světel a stínů. Zatřpytilo se na stříbrošedé srsti kočky, která právě vyskočila na stůl a procházela se po něm se zdviženým ocasem.

Angela stála u okna tkalcovny v prvním patře a pobaveně sledovala, jak z letní kuchyně v přízemí levého navazujícího křídla vyběhla Emilia a se záplavou rozhořčených slov kočku vyhnala. Zvíře vyrazilo jako šíp otevřenými dveřmi do komory na protější straně dvora a protáhlo se Giannimu mezi nohama. Mladý muž právě překračoval práh obtěžkaný starým prodejním pultem.

„Porca miseria!“ zaklel, protože málem zakopl. Postavil pult na zem a tázavě se podíval nahoru k Angele. „Kam mám umístit ten bar? Tady pod morušovník?“

„Ano, to je dobrý nápad!“ zavolala na něj. „Hned jsem u vás,“ dodala a chvatně začala lněnými plátny zakrývat choulostivou mechaniku čtyř archaicky vyhlížejících mechanických tkalcovských stavů. Ještě před hodinou se tu horečně pracovalo a ona sama teprve před chvílí předala expresnímu poslu čtyřiadvacet nádherných vzorků látek. Zítra se měly prezentovat na velké společenské akci ve ville Castro. Byla to jedinečná příležitost, jak ještě víc zviditelnit manufakturu hedvábí.

Na pátý stav v sousední místnosti, jemuž tkadleny říkaly omaccio grande, potřebovala tři kusy plátna. Tak byl ohromný. Stejně jako všechny ostatní pocházel z 19. století a pracoval dokonale. Ty veliké dřevěné stroje působily velmi mohutně a rustikálně, a přitom se na nich zhotovovaly jemné a drahocenné hedvábné látky. Byla to tvrdá práce, jejich obsluha vyžadovala velké fyzické nasazení. Ke tkaní hedvábných látek nejvyšší kvality musel člověk mít navíc hodně zkušeností a mimořádné nadání. Angela měla štěstí, že mohla zaměstnávat čtyři schopné tkadleny a jednoho tkalce. A dnes večer budou společně oslavovat…

Ze dvora k ní pronikly hlasy. Podívala se, kdo přišel, a pod morušovníkem rozeznala Tessino stříbrošedé mikádo. Bavila se s Giannim, který právě prostíral na improvizovaném baru bílý ubrus a stavěl na něj skleničky. Angela svižně seběhla ze schodů, aby uvítala přítelkyni, které tady v Itálii říkali Tess.

„Směl bych dámám nabídnout střik Veneto?“ usmál se Gianni široce.

„Cos do toho všechno zamíchal?“ zeptala se Tess podezíravě. „Aby mě zítra nebolela hlava.“

„Ale ne, signora, spolehněte se.“

Gianni vysvětlil, že svůj recept vytvořil z perlivého bílého vína z místních zdrojů, aperolu a sodovky, přidal do něj jednu z obligátních zelených oliv, které jeho matka Emilia nakládala speciálně pro tenhle nápoj, a šťávu s trochou strouhané kůry z krvavých pomerančů ze zahrady jednoho přítele. Angelu zase jednou napadlo, proč se tenhle milý mladý muž ještě pořád neoženil.

„Lahodné!“ vzdychla Tess po dlouhém tahu brčkem. „Ale neměl bys tam dávat tolik vína, Gianni. Jinak budou všichni opilí už před jídlem.“

Gianni se zasmál a zadíval se ke staré dřevěné bráně, kterou právě vcházela na dvůr Fioretta následovaná Nolou. Podobnost obou žen nenechala nikoho na pochybách, že jde o matku a dceru. Fioretta byla ve svých pětadvaceti letech nejmladší zaměstnankyní a Angelinou asistentkou. Nola si na oslavu dne oblékla tmavou nedělní sukni a k tomu slavnostní bílou blůzu pod pletený svetr. Byl teprve květen a večery chladné. Tkadlena pracovala v Domě hedvábí už třicet let. Společně s nimi přicházela Anna s dcerou Giuliou, na jejíž tváři bylo zřetelně napsáno, že by raději byla někde úplně jinde než v kruhu matčiných kolegyň a kolegů.

Gianni plnil další sklenky a brzy se k nim přidali i Stefano a Orsolina. Stefanovy tváře se leskly, zřejmě se čerstvě oholil a použil i krém. Obratně uchopil sklenici na stopce prsteníkem a malíkem pravé ruky, protože o ostatní prsty přišel před dvěma lety při nehodě na bývalém pracovišti. Tenkrát téměř ztratil veškerou chuť do života a zachránil ho Angelin nápad zaučit ho jako tkalce.

„Ale, kohopak to tady máme?“ oslovila Orsolina zamračenou Giuliu. „Tebe už jsem neviděla ani nepamatuju. Ty jsi ale…“

„Jenom neříkej, že jsem vyrostla, teto Lino,“ přerušila ji dívka s nevrlou grimasou.

„To by mě ani nenapadlo,“ usmála se Orsolina a zvedla ruce, na nichž bylo navzdory pečlivému mytí vidět, že v tkalcovské dílně barví drahocenná vlákna. „Chtěla jsem říct, tys ale zkrásněla!“ A když viděla, jak se třináctiletá dívka červená, hlasitě se rozesmála. „Giulio, andílku můj, pojď ke mně, ať tě obejmu!“ vykřikla a sevřela děvče do náruče. „Kde se pořád touláš? Dřív jsi přece chodila sem do Domu hedvábí dost často.“

Giulia se rozpačitě usmívala, nedalo se přehlédnout, jak má matčinu kolegyni ráda.

„Představte si, že chtěla jet se Stuzziovými bratry do Trevisa,“ stěžovala si Anna polohlasem Angele a Nole. „Vzadu na jednom z jejich skútrů.“

„Ale ti jsou přece o hodně starší než ona,“ řekla Nola a ustaraně se na Giuliu zadívala. „Tomu mladšímu je nejmíň sedmnáct. Co s nimi má?“

Anna významně zvedla obočí, shrnula si z čela jeden ze světlých pramenů a bezradně pokrčila rameny. Ve svých jednatřiceti letech byla nejmladší z tkadlen. „Však jsem to taky zakázala. A abych si byla jistá, že signorina poslechne, přivlekla jsem ji prostě s sebou. Doufám, že vám to nevadí.“

Rozpačitě se podívala na Angelu. Anna to jako matka samoživitelka neměla snadné. Giuliin otec se vypařil ještě před narozením dcerky a od té doby se neukázal.

„Ale kdepak,“ odpověděla Angela. „Naprosto ne.“

Giulia objevila na lavičce pod morušovníkem Mimi, posadila se k ní a začala kočku hladit. S hustými světlými vlasy a živýma modrýma očima byla moc hezká. Uhřík na bradě se sice pokusila zamaskovat, ale úplně se to nepovedlo. Měla ještě dětské tělo, její pohyby působily neohrabaně, a Angela měla v živé paměti, jak obtížný je tenhle věk, kdy člověk není dítě ani žena, ale něco mezi tím, a nikde se vlastně necítí na správném místě. „Mám radost, že je tu dneska s námi, Anno.“

„Nechtěla přijet i Nathalie?“ zeptala se Tess.

Angela přikývla. „Vlastně ano. Ale víš, jak je to s mladými lidmi.“ Její dcera studovala v Padově dějiny umění a do Asenzy, kde stál Dům hedvábí, to měla asi hodinu cesty autem. „Naznačila mi, že se nejspíš trochu opozdí. S jídlem na ni čekat nebudeme.“

Rozhlédla se kolem. Ještě chyběly tkadleny Lidia a Maddalena a Lorenzo Rivalecca. Ostatní se nejspíš budou ptát, proč Angela pozvala i toho starého podivína, ale měla své důvody. Zatím jenom Tess a Nathalie věděly, že je to její otec. A samozřejmě Vittorio.

Ve dveřích kuchyně se objevila Emilia, bylo skoro půl osmé. Angela věděla, že nesnáší, když se nejde ke stolu přesně. Ta energická žena byla Tessina kuchařka a hospodyně a dnes spolu se synem Giannim výjimečně přišli rozmazlovat hosty na oslavě v Domě hedvábí.

Právě když Angela vzala do ruky lžičku, aby s ní zaťukala na sklenici, znovu se otevřely dveře do dvora a dovnitř vtrhla Lidia. Hned za ní následoval starý hubený muž, který za tkadlenou výhružně zvedal hůl a hlasitě protestoval, protože mu zřejmě zavřela dveře před nosem.

„Nemají vychování, tyhle ženský,“ slyšela Angela Lorenza Rivaleccu. Lidia rozhořčeně stiskla rty, ale nemohla zabránit tomu, aby nezčervenala. „Je tohle možný? A takovým jsem dával chleba a mzdu…“

„Niente chleba a mzdu,“ vyjela na něj Lidia. Hubená žena se zrzavými vlasy byla bohem obdařená tkadlena, ale od přírody drsná a nesmlouvavá bytost. „Po smrti signory Lely jste se o nás vůbec nestaral. Je jen dobře, že od vás tkalcovnu koupila tedesca…“

„No no,“ vmísila se do jejich přestřelky Tess. „Jak to mluvíš o šéfce? Ona má jméno, Lidio, jako my všichni. A i kdybys měla jiný názor než tady ten tvrdohlavec, měla bys respektovat jeho věk!“

„Tvrdohlavec?“ Rivalecca se prudce otočil k Tess. „Zaslechl jsem právě tvrdohlavec?“

Hněvivě udeřil holí do dlažby dvora, až Mimi zasyčela a vyskočila z Giuliina klína na nejnižší větev morušovníku.

„Přestaň, Lorenzo,“ odpověděla mu stará dáma klidně. „Každý tady ví, že takový jsi, a především to víš ty sám. Tumáš, vezmi si sklenici a nezapomeň, čí jsi dneska host.“

Všechny pohledy se otočily k Angele. Odkašlala si. Pěkně to začíná.

„Takže,“ zhluboka se nadechla. „Když je všechno jasné, ráda bych vás tady dnes večer všechny srdečně přivítala. Pro mě je tohle zvláštní den. Přesně před rokem jsem podepsala kupní smlouvu na Dům hedvábí. A byl to nanejvýš vzrušující rok…“ Angela koutkem oka zaznamenala nějaký pohyb. Maddalena, poslední, která ještě chyběla v kruhu tkadlen. Potichu a celá zarudlá vběhla do dvora. Angela ji pozdravila úsměvem. „Několikrát už se dokonce zdálo, že to nezvládneme. Fakt, že se to přesto podařilo a my jsme na tom dnes tak dobře, by nebyl možný bez vašeho nasazení. A za to bych vám chtěla poděkovat. Bez vás by Dům hedvábí neexistoval. Bez vás by tkalcovna nebyla tím, čím je. Bez vás už bych tady nejspíš vůbec nebyla.“ Na dvoře se rozhostilo ticho, dokonce i Giulia se na Angelu podívala, jako by ji viděla poprvé. „Stáli jste při mně, když jsem na tom nebyla dobře, a vedli jste podnik dál. Šli jste se mnou statečně po nových cestách a věřili jste, že společně budeme mít úspěch. A proto teď pozvedněme sklenky na budoucnost Domu hedvábí. Na budoucnost, kterou budeme společně vytvářet.“ Nepatrně se jí třásla ruka, když zvedla sklenku, protože ji to krátké ohlédnutí dojalo.

„Na Dům hedvábí!“ zvolala Tess a všichni ostatní se přidali. „Na budoucnost Domu hedvábí!“ zněly hlasy.

Angela musela polknout, tak silný byl pocit sounáležitosti s těmi lidmi, který ji přemohl. Ano, během roku téměř srostli do jakéhosi osudového společenství, přestože byli tak rozdílní.

Pozvala je ke stolu, ale tkadleny váhaly. Žádná nechtěla jít první. Jenom Lidia se hned usadila na dolním konci tabule a odhodlaně zavěsila kabelku přes opěradlo židle. Tess viděla rozpaky ve tvářích žen, které tak dobře znala, chopila se iniciativy a uvedla je ke stolu. Stará dáma byla kdysi přítelkyní Angeliny matky, a když před rokem zemřel Angelin muž, pozvala ji, aby u ní ve Venetu strávila nějaký čas a přišla na jiné myšlenky. Skutečnost, že tady Angela našla nejen nový domov, ale i manufakturu hedvábí a nový životní cíl, byl pro všechny velkým překvapením a pro Tess důvodem k radosti. Rezolutní stará dáma od té doby vytrvale dbala na to, aby se Angele v Asenze dařilo.

Gianni a Emilia začali nosit jídlo, jako předkrm vitello tonnato a sarde fritte in saor – telecí maso v tuňákové omáčce a fritované naložené sardinky s cibulí –, k tomu křupavý kukuřičný chleba přímo z pece, a pro Lorenza Rivaleccu, který nejedl nic jiného než zeleninovou polévku, velký talíř minestrone. S jídlem se ostýchavost hostů vytratila, dokonce i Giulia zapomněla, že má vlastně špatnou náladu, a ve dvoře se často rozléhal její zvonivý smích, především když Orsolina vyprávěla o nejnovějších kouscích stříbrošedé kočky.

Při hlavním chodu, v zelenině dušeném králíkovi, zavládlo kolem stolu téměř nábožné ticho, přerušované jen zvoněním příborů. Teprve u domácí jahodové zmrzliny, k níž Emilia podávala svou osobní variantu torta fregolotta, jakéhosi bezedného drobenkového koláče, jak ho jednou pojmenovala Nathalie, už zase vesele rozprávěli jeden přes druhého.

Téměř všichni. Angela si všimla, že Maddalena je ještě nemluvnější než jindy, a zajímalo ji, jestli ji něco netrápí. Nepřítomně a ustaraně se dívala svýma hnědýma, silnými skly brýlí zvětšenýma očima. Kvůli věčně rozcuchaným vlasům a tichému hlasu působila osmačtyřicetiletá Maddalena na své okolí bezbranně jako dítě. Angela si umínila, že si s plachou tkadlenou co nejdřív promluví mezi čtyřma očima.

Lorenzo Rivalecca nakonec ke všeobecnému úžasu vytáhl z kapsy láhev bez etikety s tmavohnědou hustou tekutinou a požádal Emiliu o vhodné skleničky.

„Tohle je nejlepší ořechový likér na obou stranách Alp,“ prohlásil, když před každým přítomným stála plná sklenka. „Připijme na zdraví tedescy, jak jí říkáte, když je k vám náhodou otočená zády! Ale ano, nekoukejte tak nevinně. Podívejte se, co udělala z téhle staré boudy.“ Pohybem paže obsáhl celý komplex budov, který obklopoval dvůr, a málem přitom zasáhl loktem Tessinu tvář. „Něco takového dokáže jenom Němka,“ řekl. „A představte si, že pod omítkou dokonce našla drahocennou fresku, což samozřejmě znamená, že jsem jí to všechno prodal příliš lacino. Ale nevadí,“ odrazil protest Tess, která se ozvala po jeho pravici. „Přeju jí to. Ale víte, co je největší zázrak? Ne? To, že s vámi ženskými tak dobře vychází. Tomu bych nikdy nevěřil.“

„A taky s vámi, signor Rivalecco,“ namítla Nola odvážně. „To je ve skutečnosti největší zázrak.“

Orsolina a Anna se zachichotaly a opatrně ochutnaly obsah likérové sklenky na dlouhé nožce.

Rivalecca předvedl grimasu, která se téměř přiblížila úsměvu. „Na zázraky naší tedescy,“ pronesl nezvykle mírně. „A abyste věděly, jestli některá z vás signoře Angele ublíží, bude mít co dělat se mnou.“

„Co jste s ním provedla?“ zeptala se Nola Angely, když se Rivalecca rozloučil a zapadly za ním dveře. „Nasypala jste mu do minestrone nějaké kouzelné koření?“

„Nejspíš jste mu zamotala hlavu,“ hádala Orsolina a vysála poslední kapku ze své sklenky. „Dejte si pozor! Nakonec vás ten starý cascamorto ještě požádá o ruku.“

Rozlehlým dvorem se nesl hlasitý smích, dokonce i Tess se usmívala.

„Toho se opravdu neobávám,“ zavrtěla Angela s úsměvem hlavou.

„Ten by snad byl pro signoru Angelu příliš starý,“ pronesla Maddalena káravě. „Klidně by mohl být vaším otcem,“ dodala vážně.

Angela měla na chvíli pocit, že plachá a mlčenlivá tkadlena snad zná její tajemství.

„Poslyš, když to říkáš… nejsi s ním vlastně příbuzná ty?“ Lidia zvedla tenké narezlé obočí a svraštila bledé čelo.

„Já?“ Maddalena vytřeštila oči. „Jak jsi na tohle přišla?“

„Myslím nějak vzdáleně,“ trvala na svém Lidia. „Zeptej se na to matky.“

„To radši ne,“ odmítla to Maddalena skoro zděšeně. „Vždycky se rozzlobí, když přijde řeč na Rivaleccu.“

„A není jediná.“ Nola vzdychla a podržela sklenku Giannimu, který s Lorenzovou lahví znovu obcházel stůl. „Ten stařec si to rozházel s řadou lidí. Teprve od vašeho příjezdu, signora Angela, je trochu přístupnější. Předtím ze své pevnosti tam nahoře skoro nevycházel. Bylo nemyslitelné, že by s někým poseděl jako dneska tady u vás.“

„To je pravda,“ přikyvovala Orsolina.

„Já bych chtěl taky něco říct,“ přihlásil se o slovo Stefano a odkašlal si. „A sice… rád bych poděkoval. Určitě jménem všech, že?“ Rozhlédl se kolem. Všechny přikyvovaly, jen Lidia nasadila neproniknutelný úsměv a opřela se v židli. „Ale především za sebe osobně. Vy jste mi darovala nový život, signora Angela. Protože jste mi věřila, navzdory té nehodě.“ Zvedl pravou ruku, na níž chyběl palec, ukazovák a prostředník. „Přestože jsem mrzák. Nikdy vám to nezapomenu.“

„Ano, to je pravda,“ přidala se Orsolina. „Všichni vám vděčíme za hodně. Kdybyste nepřišla, byli bychom teď bez práce… A… nojo, na začátku jste to s námi neměla lehké…“

„Všichni jsme si na sebe museli zvyknout,“ pomohla jí Angela laskavě z rozpaků. „Říká se, že první rok je vždycky nejtěžší. I ekonomicky. A přesto jsme se dobře protloukly. Dokonce tak dobře, že vám dnes můžu vyplatit menší bonus.“ V tu chvíli měla plnou pozornost, dokonce i Giulia vzhlédla od svého smartphonu, do kterého byla zahleděná už od dezertu. „Každý z vás dostane jednorázově vyplaceno tisíc eur,“ vysvětlila. „Vlastně už byste je měli mít připsané na svých účtech.“

Pod morušovníkem na chvíli zavládlo ticho. Bylo slyšet jenom cvrkání cikády.

„Tisíc eur?“ nechápala Maddalena. „Jenom tak?“

„Zasloužili jste si je,“ přikývla Angela.

Najednou začali mluvit všichni najednou. Giuliu napadlo, že by mohla dostat k narozeninám skútr, který si tolik přála, ale Anna mluvila o dovolené. Nola si šetřila na novou kuchyni, jak se Angela dozvěděla, zatímco Stefano jenom položil paži kolem Orsolininých ramen a přitiskl ji k sobě. Fioretta vyskočila a políbila Angelu na obě tváře, protože tohle překvapení udržela v tajnosti i před svou asistentkou. Taky Maddalena vstala a tiskla jí ruku, jako by ji nechtěla nikdy pustit.

Angela najednou měla pocit, že ji někdo pozoruje, a když se ohlédla, objevila ho. Vittorio stál s úsměvem ve tváři pod morušovníkem a zjevně váhal, jestli na sebe má upozornit. Zalila ji vlna něžnosti. S ním dnes večer vůbec nepočítala, protože žil v Benátkách, zatímco ona v Asenze. Opětovala Maddalenin stisk ruky a jemně se odtáhla.

Když přistoupila k Vittoriovi, sevřel ji do náruče.

„Neruším?“ pošeptal jí do ucha.

„Ty nikdy nerušíš,“ odpověděla šťastně.

Oba trápilo, že mají víkendový vztah. Mezi Benátkami a Asenzou byla sice autem jenom hodina, ale přesto byli oba většinou příliš zaměstnaní, než aby se mohli vidět během pracovního týdne.

„Už jsem to prostě nemohl vydržet,“ přiznal a zadíval se naproti ke stolu. „Myslíš, že se můžu zúčastnit vaší výroční oslavy?“

Angela ho se smíchem táhla k ostatním.

„Čím pozdější večer, tím lepší hosté,“ uvítala ho Tess a Emilia chtěla vědět, jestli už večeřel. Když Vittorio zavrtěl hlavou, ujistila ho, že mu rychle ohřeje trochu králičího ragú a mezitím přinese nakládané sardinky.

„Došly vzorky hedvábí do villy Castro?“ zajímalo Angelu. „Přijal je Federico?“

Hlavní designér Vittoriovy firmy slíbil, že se osobně postará o prezentaci drahocenných látek.

„Ano, naprosto v pořádku,“ ujistil ji a pochválil Emilii sarde in saor. „Fedo je ve svém živlu. Poslal mě pryč, prý bych se mu jen pletl pod nohy. Tak mě napadlo, že sem zajedu.“ Věnoval Angele něžný pohled.

„To byl vynikající nápad,“ řekla rozzářeně.

„Já… ráda bych se vás na něco zeptala, jestli smím,“ ozvala se Maddalena plaše.

Vittorio se na ni překvapeně zadíval. „Mě?“

Maddalena přikývla a začervenala se. „Kvůli vašemu jménu,“ pokračovala statečně. „Fontarini. Našla jsem to jméno v jedné knize a zajímalo mě…“

„V knize?“ přerušila ji Lidia posměšně. „Odkdy ty čteš knihy?“

„Nech ji na pokoji,“ ohradila se Nola. „Ty si myslíš, že jsme hloupý, co?“

„Cože?“ opáčila Lidia bojovně. „Neříkej, že i ty čteš knihy!“

„Nechte Maddalenu domluvit,“ napomenul je Stefano.

„Ve které knize jste našla moje jméno?“ zeptal se Vittorio laskavě a tvářil se, že předchozí slovní přestřelku neslyšel.

„V knize o historii Benátek,“ odpověděla Maddalena a vrhla na Lidiu rychlý pohled. „Několikrát jsem tam narazila na jméno Fontarini. Jmenovalo se tak několik dóžat. Jste… Tedy chci říct… není to snad vaše rodina? Nebo se tak jmenujete jenom náhodou?“

Kolem stolu nastalo ticho. I Angela užasla. Samozřejmě věděla o šlechtickém původu svého životního partnera. Nikdy by ji ale nenapadlo, že Maddalena položí takovou otázku. Když si to uvědomila, zastyděla se. Proč vlastně ne?

Vittorio nechal klesnout vidličku a pozorně se na plachou ženu podíval. „Vy se zajímáte o historii?“ podivil se.

Maddalena horlivě přikývla. „Především o historii Benátek,“ odpověděla. „Už jsem o ní přečetla několik knih. Taky o benátských umělcích, Tintorettovi a Tizianovi a všech ostatních. Ale nejvíc mě zajímá politika… tedy ta… dávná.“

Najednou se objevila úplně nová Maddalena. Pod užaslými pohledy ostatních jako by se ale rychle zase stáhla – jako šnek, kterému někdo sáhne na tykadlo.

„Historie Benátek je opravdu napínavá,“ souhlasil Vittorio. „A když už se ptáte, ano, jsou to moji předkové.“

Maddalena široce otevřela oči. „Opravdu?“ vydechla tiše. „I Domenico, který byl dóžetem v 11. století?“

„Ano, ten taky,“ odpověděl Vittorio skromně.

„To znamená,“ pokračovala Maddalena nábožně a svraštila čelo, zřejmě kvůli lepší koncentraci, „že jste… Když je to tedy vaše rodina, tak jste opravdový principe? Princ?“

Nastalo absolutní ticho. Giulia se s otevřenými ústy zadívala nejdřív na Maddalenu a pak na Vittoria, a nebyla sama.

Vittorio si odkašlal a přikývl, jako by to nebylo nic zvláštního. „No, když to budete brát historicky, tak ano. Ale od roku 1948 už nemají šlechtické tituly v Itálii žádný význam, Maddaleno. Ty časy jsou pryč.“

„Jaká škoda.“ Maddalena vypadala upřímně zklamaná. „Vždyť vaše rodina existuje už… už skoro tisíc let.“

„To je poměrně dlouho, ano,“ připustil Vittorio. „Ale víte co? I vaše rodina existuje už víc než tisíc let. A rodina každého tady u stolu. Vysledovat se to ale dá jen u několika málo rodin. Protože o ostatních nejsou záznamy. Kdybyste mohla vidět svůj rodokmen, asi byste žasla, kam až byste se dostala.“

„K Adamovi a Evě,“ řekla Orsolina a všichni se rozesmáli.

„Naprosto přesně,“ souhlasil Vittorio, který se s úlevou připojil k všeobecnému smíchu. Angela věděla to, co tušili jen někteří, totiž že Vittorio svůj vznešený původ někdy vnímá jako nepříjemnou zátěž. „K Adamovi a Evě. A nakonec jsme všichni příbuzní.“

„Vaše rodina ale vykonala hodně významné věci,“ přihlásila se Maddalena znovu vážně o slovo. „Proto se o ní všechno zapisovalo.“

Vittorio vypadal chvíli zamyšleně. Pak se zjevně rozhodl téma už dál nerozvíjet.

„Jezdíte častěji do Benátek?“ zeptal se.

Maddalena zavrtěla hlavou. „Byla jsem tam jednou,“ přiznala rozpačitě. „Tenkrát s výletem k prvnímu svatému přijímání.“

Giulia se zasmála. „To už bude pěkně dávno,“ poznamenala a sklidila za to od matky rýpnutí do žeber.

„A vy?“ zeptal se Vittorio ostatních kolem. „Kdy jste tam byli naposledy?“

Odpovědi přicházely váhavě. Orsolina a Stefano se museli poradit, protože už si to nepamatovali. Žádná z tkadlen město lagun v posledních deseti letech nenavštívila.

„Co myslíš?“ otočil se Vittorio k Angele. „Možná byste tam měli jednou podniknout firemní výlet.“

„To je vynikající nápad,“ odpověděla. „Jestli budete mít všichni chuť, uděláme to.“

* * *

Ještě dlouho seděli společně pod morušovníkem. Nola a Orsolina vyprávěly veselé historky z doby, kdy byly mladé a Lela Sartoriová, zemřelá manželka Lorenza Rivaleccy, majitelkou Domu hedvábí.

„Ano, byla to pravá padrona,“ zasmála se tiše barvířka. „Měly jsme z ní respekt, že?“ Podívala se z Noly na Lidiu. A najednou se polekala. Zřejmě si uvědomila, že by to Angela mohla špatně pochopit. „Ne, že bychom před vámi neměly respekt,“ dodala chvatně. „Abyste tomu rozuměla. Ale sedět s ní takhle přátelsky jako s vámi dnes večer – to bylo absolutně nemyslitelné.“

„Při sebemenší chybě ve tkanině se uměla pořádně rozzuřit,“ připomněla Nola.

„Nikdy nezapomenu, jak jsem jednou měla obarvit látku na růžově červenou,“ vyprávěla Orsolina. „Růžově červená. Myslím, že růže existují snad ve všech odstínech červené, ne? Ona ale požadovala naprosto určitou červenou, a moje matka by samozřejmě okamžitě věděla, která to má být. Bohužel právě ležela v nemocnici se zápalem plic, takže jsem se jí nemohla zeptat.“ Orsolina se napila čaje z verbeny, který mezitím uvařila Emilia. „Un disastro,“ pokračovala. „Přitom to byla krásná červená. Jenom ne ta, kterou měla padrona v hlavě. A když si ona něco vzala do hlavy, tak…“

„Ale v tomhle není tedes… tedy signora Angela jiná,“ namítla Nola. „Vzpomínáš si na tu nebesky modrou na židle ve ville Castro?“

„Až moc dobře,“ přikývla Orsolina a neodpustila si vyčítavý pohled na Vittoria.

„Nakonec jste to zvládla,“ připomněla jí Angela. Nechtělo se jí ale připomínat, že hedvábí polstrovaný nábytek ve ville Castro stejně neozdobilo a prodalo se do Arabských emirátů. Dnes večer se mělo slavit a v žádném případě nevzpomínat na bolestnou fázi loňského roku. „Já taky nerada dělám kompromisy. V tom se pravděpodobně Lele Sartoriové podobám.“

Zazněl hlasitý protest. Ne, Angelu absolutně nebylo možné srovnávat s přísnou a povýšenou Lelou Sartoriovou, která se vždycky považovala za něco lepšího a vládla železnou rukou.

„Přesto ale tenkrát vznikaly nádherné látky,“ namítla Angela. „Signor Rivalecca mi věnoval pár naprosto mimořádných Leliných kousků. Bylo tady tenkrát víc tkalcovských stavů? Takových, na kterých se dal tkát žakárový vzor?“

Kolem stolu nastalo ticho.

„O tom nic nevím,“ zavrtěla hlavou Anna. „Ale nejsem tady zase tak dlouho.“

„Mně se zdá, že tu skutečně býval další stav.“ Nola svraštila čelo a usilovně přemýšlela. „V tom sále, kde stojí omaccio grande. Ale nejsem si jistá. Už je to hrozně dávno…“

„Carmela by to věděla,“ připomněla Lidia. „Ona u toho přece byla od začátku. Tedy od doby, kdy tkalcovnu převzala Lela.“

„Ano, správně,“ vykřikla Nola. „Zeptej se jí, Maddaleno!“

Maddalena se zatvářila vyděšeně.

„Radši ne,“ zavrtěla hlavou. „Víte, jak ji všechno rozruší. A na Lelu Sartoriovou je máma obzvlášť citlivá.“

„Ne, to za to nestojí,“ ujistila ji Angela rychle. „V žádném případě ji nerozčilujte. Dal by si ještě někdo čaj?“

Nikdo už nechtěl a všichni se pomalu začali zvedat k odchodu. Zmínka o matce, s níž Maddalena sdílela domácnost, jí připomněla, že už vlastně měla být dávno doma. Ostatní se k ní připojili.

„Byl to moc pěkný večer,“ poznamenal Stefano při loučení. „Mockrát děkuju. Za všechno.“

V nejlepší náladě a se vzájemným pošťuchováním vycházeli hosté ze dvora Domu hedvábí.

„Mají tě rádi,“ usmál se Vittorio, když zůstali sami s Tess.

„Ano, všechny sis je neuvěřitelně rychle získala,“ dodala stará dáma spokojeně a taky vstala. „A teď vás nechám o samotě, vy hrdličky.“

„Mám tě doprovodit domů?“ zeptala se Angela starostlivě.

Tess už se blížila k pětasedmdesátce a před půl rokem prodělala operaci kolene. Představa, že půjde sama ve tmě po hrbolaté dlažbě starého města Asenzy až k ville Serena, se jí příliš nelíbila.

„Gianni mě doprovodí,“ rozhodla Tess. „Viď, chlapče?“

„Naturalmente,“ zaznělo od kuchyňských dveří.

Emilia se rozhodla, že kuchyni a všechno ostatní uklidí až příští den ráno. Společně se synem vzali Tess mezi sebe a opustili Dům hedvábí. Angela za nimi zamkla bránu a vedla Vittoria do domu, po schodech nahoru ke svému bytu v prvním patře.

„Tolik jsem tě postrádal,“ vzdychl Vittorio, když ji v ložnici objal. „Hrozně dlouho jsme se neviděli.“

„Tři dny,“ zašeptala Angela, když jí rozepínal zip na zádech a pomáhal jí z šatů.

„Tři zatraceně dlouhé dny,“ opakoval. „Je to celá věčnost, když u mě nejsi.“ A potom nechali mluvit své ruce, rty a jejich těla se spojila. Blaženě. Něžně. Vášnivě.

„Miluju tě,“ šeptal Vittorio, když konečně unaveně a šťastně ležel přitisknutý k jejímu boku a měl její hlavu v ohybu ramene.

„A já miluju tebe,“ vydechla tiše a přitiskla se k němu ještě víc, i když už to skoro nebylo možné. Zhluboka vdechovala vůni jeho těla, santalového dřeva, vlhkého mechu nebo mošusu, a usínala, když zvuk jejího mobilu náhle oznámil příchod zprávy. Vittorio ospale zabručel, ale Angela se okamžitě probrala.

„Přece to teď nebudeš brát?“ zamumlal, když natáhla paži k nočnímu stolku.

„Musím,“ zašeptala. „To je Nathaliin tón.“

Vittorio se úplně probudil. „Snad se nic nestalo?“

Angela sáhla po smartphonu.

Mami, myslím, že zítra nemůžu přijet do villy Castro, četla. Není mi dobře.

2

Principessa

Když Angela otevřela oči, byl už bílý den. Do jejího podvědomí pronikla vůně kávy, a když otočila hlavu, na malém servírovacím stolku, který běžně stával pod oknem, odhalila podnos s jogurtem, čerstvými brioškami a šálky, včetně lněných ubrousků. Pocítila vlnu něžnosti. Jako tak často Vittorio došel do pasticceria Belmondo a obstaral její oblíbené pečivo.

„Buongiorno! Jak ses vyspala?“

Vittorio opatrně přinesl do ložnice ještě syčící konvici s espressem a naléval vroucí tekutinu do šálků.

„Šlo to,“ odpověděla Angela, dojatá jeho péčí, a posadila se.

Ve skutečnosti spala špatně. Několikrát se pokoušela zastihnout Nathalii telefonicky, pokaždé neúspěšně. Samozřejmě byla pravda, co tvrdil Vittorio, totiž že Nathalie je rozumná mladá žena a nemá sklon k nepředloženostem. Ale právě to Angelu ještě víc znepokojovalo. Jestliže Nathalie v jednu hodinu v noci odřekla účast na velké akci, o níž věděla, jak je pro matku důležitá, muselo se stát něco hodně závažného.

Ty dvě, matka a dcera, byly perfektní tým. Když bylo třeba prezentovat Dům hedvábí na veřejnosti, stála Nathalie vždy po jejím boku. Zatím to tak bylo. Její dcera měla skvělý dar krýt jí záda a zároveň dodávat jistotu. Kromě toho dokázala zachovat klid ve chvílích, kdy hrozila hektičnost, a v případě nutnosti matku chránit před osobami s přílišnými nároky. A Nathalie věděla, jak je pro Angelu důležitá. Pro zrušení své účasti na velké události ve ville Castro musela mít vážný důvod.

„Děláš si starosti.“ Vittorio ji zkoumavě pozoroval tmavýma očima. Bylo to spíš konstatování než otázka. Uměl v ní číst jako v otevřené knize.

„Ano,“ povzdechla si a vzala do ruky šálek, který jí podával. „Něco se muselo stát. Jinak by Nathalie neodřekla.“

„Snad ji teď ráno zastihneš na telefonu.“

„Ona se ozve,“ řekla a zhluboka se nadechla. „Namluvila jsem jí zprávu do schránky.“ Ano, když nad tím teď přemýšlí, byly to dokonce tři zprávy. „Zavolá, až bude moct a chtít mluvit.“

Trhla sebou, když se mobil znovu ozval oním nezaměnitelným zvukem, který měla nastavený pro zprávy od dcery. Přístroj zavibroval na nočním stolku a zase ztichl. Angele se třásla ruka, když pro něj sáhla.

Potřebuju čas pro sebe, mami, psala Nathalie. Prosím, nezlob se na mě.

„Třeba se zamilovala a prožívá líbánky,“ uvažoval Vittorio. „Víš, jak to chodí, když láska uhodí jako blesk…“

Angela zavrtěla hlavou. Nathalie by ji nikdy nenechala na holičkách kvůli nové lásce. Znala svou dceru. Něco se muselo stát. A bolelo ji, že se Nathalie zjevně rozhodla vyřešit problém sama. Nesdílely spolu snad všechny své radosti i strasti? Nebo… Třeba si to jenom namlouvá. Co se mohlo stát tak hrozného, že jí o tom dcera nechtěla nic říct?

Angela neměla čas na další přemítání. Bylo skoro jedenáct, takhle dlouho nespala celou věčnost. Odpoledne v pět hodin se na koktejlové recepci v růžové zahradě villy Castro objeví sto dvacet čtyři pečlivě vybraných hostů z Vittoriovy zákaznické kartotéky. Ti všichni svým podpisem na kartičce z ručního papíru potvrdili účast. Recepce firmy Fontarini byly legendární, kdo byl pozvaný, mohl se počítat k vybranému okruhu a mohl vznášet odpovídající nároky. Angelino srdce se rozbušilo, když si uvědomila, že dnes bude muset předstoupit před potenciální klientelu úplně sama.

„Jak můžeš říct, že sama,“ namítl Vittorio, když se mu svěřila se svou úzkostí. Než se rozjel na místo činu, aby zařídil všechno potřebné, pevně ji objal. „Vždyť s tebou budu já.“

„Samozřejmě,“ odpověděla Angela s něžným polibkem. „Ale ty jsi domácí pán a hostitel. Ty budeš mít na starosti jiné věci.“

Naštěstí udělala důkladnou přípravu. Ve skříni visely nové hedvábné šaty v barvě růžového křemene, měla přichystané i vhodné boty. Hedvábné punčochy a pro všechny případy ještě druhý pár ve speciální kapsičce své kabelky si taky připravila už včera. Fioretta jí zajistila termín u kadeřnice Eddy, v salonu kousek od Domu hedvábí. A Angelu najednou napadla spásná myšlenka. „Požádám Fiorettu, aby jela se mnou,“ řekla. „Ano, mám přece asistentku.“

„Moc ráda bych jela, opravdu,“ odpověděla Fioretta po krátkém zaváhání, když jí Angela telefonicky vylíčila situaci. „Ale… já nemám vůbec nic vhodného na sebe.“

„Jestli jde jen o tohle, můžeš si klidně půjčit něco od Nathalie.“

Obě mladé ženy byly blízké přítelkyně, Angela si byla jistá, že by to dceři nevadilo.

„Nathalie je o hlavu větší než já,“ namítla Fioretta. „Už jsme to jednou zkoušely. Z toho nic nebude.“ Měla pravdu. Ale Angelu něco napadlo.

„Nedávno jsem tě někde viděla v pěkných černých šatech,“ podotkla.

„Na pohřbu mojí pratety?“ Fiorettin hlas nezněl moc nadšeně. „Ty jsou absolutně nudné.“

„Jsou jednoduché, ale ne nudné,“ nesouhlasila Angela. „Moc ti sluší. Víš co? Rychle sem přijď, vyzkoušíme to. S některým z Lidiiných šálů budou vypadat elegantně. Vždyť máme krám plný hedvábných šátků, to by bylo, abychom něco nenašly.“

Byla to pravda. Fioretta měla alespoň stejné číslo bot jako Nathalie a s lodičkami působily jednoduše střižené šaty jako elegantní malá večerní.

Po dvanácté spolu vešly do kadeřnického salonu.

„Musíš mi pomoct,“ vysvětlovala Fioretta Eddě, která kdysi chodila do školy s Annou. „Nejen signora Angela potřebuje prvotřídní účes. Musíš něco vymyslet i na mojí kudrnatou kštici.“

Edda se hlasitě rozesmála.

„Ty máš nejkrásnější vlasy široko daleko, Fioretto. Spousta žen u mě nechává hromadu peněz za to, že jim vytvořím takovou nádheru, kterou tobě nadělil bůh. Ale pojď, vím, co máš na mysli.“

Umyla Fiorettě vlasy, trochu zastřihla špičky, vmasírovala do vlhkých vlasů nějaký vonící produkt z velké růžové láhve a vyfénovala jí na hlavě drzý účes. Potom jí prohnětla kadeře dalším přípravkem, což Fiorettu přimělo k zoufalému výkřiku: „Vždyť zase všechno zničíš!“

„Kdepak, modeluju tvůj skvělý účes,“ prohlásila Edda. Ve výsledku vypadala mladá žena jako topmodelka, protože Edda jí také nanesla decentní make-up.

„Finito!“ vykřikla a švihem jí stáhla z ramen kadeřnickou pelerínu. „A teď je na řadě la bellezza nordica.“ S úsměvem pokynula mírně zrudlé Angele, aby se usadila na místo před zrcadlem. „Mám vám vlasy vyčesat nahoru?“ Obcházela Angelu a brala do rukou prameny jejích hedvábných zlatých vlasů. „Nebo jim dát tvar kulmou?“

„Vyčesat!“

„Vytvarovat!“

Angela a Fioretta se zasmály. Obě zároveň spontánně vyjádřily svůj názor.

„Možná byste mi mohly prozradit, k jaké příležitosti vás vůbec zkrášluju. Abych vám dobře poradila, signora Angela.“

Fioretta si vyměnila pohled s šéfkou. „Musíme udělat dojem na bohaté a krásné lidi z celé Itálie, aby si u nás objednali hedvábí. Bude tam i spousta bývalé šlechty.“

Edda skoro chlapsky hvízdla.

„Hm, v tom případě mám nápad. Stejně si myslím, že jste velmi podobná Grace Kellyové.“ Usmála se. „Ale ano,“ dodala rychle, když viděla, že Angela chce protestovat. „A jestli budete souhlasit, učešu vás tak, jak to nosívala ona. Jako pravou kněžnu. Dovolte mi to.“

„Dobrá,“ vzdala se Angela. „Ale nesmí to trvat víc než půl hodiny.“

O třičtvrtě hodiny později projel Angelin vůz středověkou bránou Asenzy, která oddělovala città vecchia od nového města. Vedle ní seděla Fioretta, pod svým make-upem bledá vzrušením.

„Budeš se prostě pořád držet po mém boku,“ vysvětlovala jí Angela. „Tvým úkolem bude rozdávat naše vizitky všem, kdo projeví zájem. Vittorio nám představí spoustu lidí a bylo by skvělé, kdyby sis dokázala zapamatovat co nejvíc tváří. Pořád s námi bude Vittoriova asistentka Lucrezia a bude nám říkat jména. Kromě toho angažovala fotografa, od kterého pak dostaneme kopie snímků. Pomůže ti přiřadit k tvářím jména. Ale samozřejmě by bylo nejlepší, kdybychom si většinu z nich dokázaly zapamatovat.“ Na chvíli se odmlčela a zatoužila po Nathalii, která byla v takových chvílích prostě neocenitelná. „A prosím tě, postarej se taky o to, aby na příslušných místech, která ti ukáže Lucrezia, leželo dost našich nových reklamních materiálů. A možná bys na konci mohla pomoct mladé dámě z Vittoriovy kanceláře při rozdávání dárků. Aby žádná žena neodcházela domů bez vějíře.“

„Aha, na ty jsem úplně zapomněla,“ přiznala Fioretta. „Už je tam někdo odvezl?“

„Fedo mi přísahal, že budou ve ville včas.“

Celé měsíce shromažďovaly zbytky hedvábí a designer pověřil jednu manufakturu, aby z nich zhotovila kvalitní vějíře. Dodali je na poslední chvíli.

„Postarám se o to!“ Fiorettě zářily oči. „A kromě toho ti budu odebírat všechno, co ti kdo vtiskne do ruky. Postarám se o to, aby tě moc dlouho neotravovali žvanilové, budu tě neustále zásobovat sklenkou čerstvého sektu…“

„… vody,“ opravila Angela mladou kolegyni s úsměvem. „Nic než vodu. Nejradši bez bublinek.“

„Takže vodu,“ opáčila Fioretta a nakrčila pihovatý nos. „Ale teď mi prosím tě prozraď, co má Nathalie tak důležitého na práci, že zrovna dneska nemohla přijet?“

Angela se chvíli tvářila, že se musí soustředit na řízení, ale v protisměru skoro nikdo nejel.

„Nevím,“ odpověděla konečně tiše. Cítila, jak na ni Fioretta ze strany upřela udivený pohled, a stáhlo se jí hrdlo. Dobré nebe, pomyslela si. Já si tady vesele jedu na nějakou prodejní akci, zatímco moje dcera je možná ve velkých nesnázích. Neměla jsem radši odjet do Padovy? Ale ne. Kdyby o to Nathalie stála, řekla by mi to. „Napsala mi, že potřebuje čas pro sebe,“ vysvětlila Angela po krátkém váhání. „A já to samozřejmě hodlám respektovat.“

* * *

Villa Castro byla skutečným skvostem pozdní renesance, postavená žákem slavného umělce a architekta Andrey Palladia, a od pradávna v majetku rodiny Fontarini. Principessa už před mnoha lety převedla usedlost na jediného syna Vittoria, k jeho radosti i lítosti, protože musel trvale investovat do jejího udržování. Rodina přitom nevlastnila žádné velké bohatství kromě různých starých nemovitostí, které vyžadovaly velmi nákladné sanace. Vittorio vydělával ve své malé firmě interiérového designu, které se dařilo někdy líp někdy hůř.

Jako malý palác trůnila na konci kaštanové aleje stavba s půdorysem kříže, nad jehož středem se zvedala vysoká kupole. Odbočku, která sem vedla z hlavní silnice směrem na Treviso, člověk snadno přehlédl. Vittoriovi to vyhovovalo. Zatím se mu dařilo udržet usedlost v utajení před zvědavými turisty. Villa nebyla uvedená v žádném cestovním průvodci a neviditelná příjezdová cesta se neobjevila v žádné navigaci. Protože to poslední, o co Vittorio stál, byli turisté v honbě za uměním, kteří by tiskli nosy na okna budovy a dupali po záhonech.

Bylo kolem třetí hodiny odpoledne, když Angela zastavila auto ve stínu jednoho cypřiše. V růžové zahradě vládl čilý ruch. Historický stan, zhotovený podle renesančních obrazů, zastřešoval kulaté, štěrkem pokryté prostranství v centru symetricky uspořádaných záhonů růží, kde už se v marnotratné plnosti otvíraly květy raných druhů. Ve stanu mělo proběhnout uvítání hostů, a právě se tady připravoval bufet.

Přímo naproti se nacházelo schodiště ke vstupu do villy a tam Angela s Fiorettou chvatně zamířily. Co si asi Fedo vymyslel pro jejich hedvábné látky? Angela doufala, že se čtyřiadvacet hedvábných šálů vůbec nějak prosadí ve zdejších freskami bohatě vyzdobených prostorách. Dala si velkou práci s tím, aby jejich barvy ladily s odstíny na stěnách, a teď si říkala, jestli nebylo lepší postavit proti nim modernější syté tóny. Ale hned tu myšlenku zavrhla. Ostré barvy se v Orsolinině receptáři vůbec nevyskytovaly. Dům hedvábí používal výhradně barviva rostlinného nebo minerálního původu. To vytvářelo kouzlo jejich hedvábí. A buď tomu důvěřuje, nebo ne.

Fioretta se zastavila uprostřed vestibulu a rozhlížela se s ústy pootevřenými úžasem. Angela si dobře pamatovala svou první návštěvu ve ville Castro, i to, jak byla tenkrát sama ohromená. Prostor byl členěný sloupy, které podpíraly křížovou klenbu, také vymalovanou freskami. Světlemodrá barva tu simulovala oblohu s jemnými obláčky, na nichž tančili andílci, drželi girlandy a hráli si s ptáčky.

„Incredibile,“ zašeptala Fioretta. „Prostě neuvěřitelné!“

„Ano, poprvé to člověka málem porazí,“ zamumlala Angela s úsměvem.

Pak objevila šest hedvábných šálů v různých odstínech modré, které Fedo neviditelnými vláky svěsil od stropu jako malé baldachýny. Vypadalo to, že se vznášejí v prostoru, přesně tak vysoko nad jejich hlavami, aby se jich nemohly dotknout. Ve světle křišťálových lustrů se hedvábí lesklo jedna radost.

„Líbí se ti to?“ Fedo stál náhle za nimi a široce se usmíval. Jako vždycky měl na sobě černé kalhoty z měkké kůže, ale místo obligátního trička elegantní bílou lněnou košili.

„Moc se mi to líbí!“ Angela se nechala od designéra políbit na obě tváře. „Tak dokonale to zapadá do prostoru, že mám obavy, aby si hosté těch vzorků vůbec všimli,“ usmála se Angela.

Fedo přikývl. „Proto jsme tu nainstalovali ventilátory vyrábějící lehký větřík, aby se hedvábí pohybovalo. Pojďte, předvedeme vám to ve vedlejší místnosti, tam už je všechno hotové.“

Obě ženy ho následovaly do vedlejšího sálu, který byl kolem dokola vymalovaný květinami a působil jako besídka porostlá psím vínem uprostřed ohromné zahrady. Tady byly šály v zelených odstínech napjaté jako prapory mezi sloupy a podtrhovaly účinek výmalby. Fedo něco zavolal na svého kolegu a šátky se začaly pohybovat, nejdřív jen nepatrně, a postupně vznikalo nádherné vlnění hedvábných pruhů.

„Jako by tu vál letní vánek,“ pronesla Fioretta nadšeně.

„Kromě toho jsme na sloupy upevnili skryté reflektory,“ vysvětloval Fedo. „Vidíš, jak se to třpytí?“

„Ano, je to absolutně fantastické,“ souhlasila Angela. „Škoda že to nemůžou vidět moje tkadleny,“ dodala s lítostí v hlase.

Fioretta přikyvovala.

„My to natočíme,“ slíbil Fedo a gestem ruky k sobě přivolal elegantní dámu s tabletem v rukou. „Souhlasí, Lucrezio?“

Vittoriova osobní asistentka neustále vypadala jako ze škatulky. Angela často přemýšlela, jak to Lucrezia dělá. Přestože už určitě překročila šedesátku, tmavý uzel na její šíji vždycky působil tak dokonale, jako by právě vyšla z Eddina salonu. Pozdravila je přátelsky, ale jako vždy bez vřelosti v pohledu. Když se jednou Vittoria zeptala, jestli Lucrezia proti ní něco má, odpověděl, že je to prostě její styl. „Jedná tak se všemi. Dokonce i se mnou.“ A přestože Lucrezia nikdy nedala nic podobného najevo, nemohla se Angela zbavit dojmu, že tahle neproniknutelná žena má vůči ní nějaké výhrady.

„Samozřejmě se bude natáčet a fotografovat,“ ujistila Angelu a ťukala něco do tabletu. „Signor Fabiano přijde za půl hodiny. Dám mu instrukce.“

Angela zdvořile poděkovala a Lucrezia spěchala dál.

„Attenzione! Teď přijde vrchol,“ oznámil Fedo hrdě a pokynul jim k dalším dveřím.

Angela už byla ve ville mnohokrát, ale přesto se nikdy neubránila mohutnému účinku velkého centrálního sálu. Fioretta nedokázala zadržet výkřik nadšení, když vešly do rotundy, kde na ně prosklenou kupolí dopadaly sluneční paprsky.

„To je… to je jako v kostele!“ vykřikla mladá žena a otočila se dokola.

Kolem skleněné kupole bylo na stropě namalované ohromné slunce a pod ním se odehrávaly mytologické scény související s tématem.

Byl tu Hélios na svém slunečním voze, Faethon, který se příliš bujaře přiblížil s otcovým vozem pozemskému ohni a shořel, padající Ikarus, jehož voskem slepená křídla se v blízkosti slunce rozpadla, Éós, matka ranních červánků, a její sestra Seléné, měsíční bohyně. A jako baldachýn směřující ke středu se tu vznášelo dvanáct šálů v nejrůznějších odstínech od žluté k červené.