Obsah

ZAČÁTEK

I. ZBRANĚ

II. PRAVDA

III. BITVA

IV. PROSTOR

V. ČAS

VI. MYŠLENKA

VII. ZÁMĚR

VIII. SMRT

KONEC

PODĚKOVÁNÍ

O AUTORCE

ATLASOVA ŠESTKA

LIVIE BLAKE

Copyright ©2021 by Alexene Farol Follmuth

All Rights Reserved
Copyright ©2022 for the Czech translation by Jiří Jaňák
Copyright © 2022 for Interior illustrations by Little Chmura

Copyright ©2022 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-242-8619-8

Mému malému fyzikovi a mé holčičce s hvězdami v očích

a lordu Oliverovi za všechny punče.

ZAČÁTEK

Ptolemaiovská Královská knihovna v Alexandrii už možná byla díky všem odkazům, které na ni svět učinil, ohranou písničkou. Historie prokázala, že je jako předmět nekonečně fascinující, snad proto, že posedlost tím, co mohla obsahovat byla spoutána jen hranicemi lidské představivosti, nebo proto, že lidstvo touží nejvášnivěji po věcech jako celku. Obecně vzato máme všichni rádi zakázané ovoce, a tím je ve většině případů právě vědění; tím více, když je ztracené. V Alexandrijské knihovně je pro každého něco, po čem by toužil, ať už je ohranou písničkou nebo ne, a lidstvo jako druh bylo vždy náchylné k vábení vzdáleného neznáma.

V době jejího zničení údajně obsahovala přes čtyři sta tisíc papyrových svitků pojednávajících o historii, matematice, vědě, technice a také o magii. Mnoho lidí mylně předpokládá, že čas lineárně plyne vpřed, v měřitelné křivce růstu a pokroku, ale když dějiny píší vítězové, může jejich výklad často tento tvar zkreslit. Ve skutečnosti je čas, jak ho prožíváme, pouze přílivem a odlivem, více kruhovým než lineárním. Sociální trendy a stigmata se mění a vědění se nezřídka ubírá jinam než kupředu. Magie není výjimkou.

Málo známou pravdou je, že Alexandrijská knihovna shořela, aby zachránila samu sebe. Zemřela, aby znovu povstala. Její zkáza byla méně metaforicky fénixovská, spíše strategicky sherlockovská. S nástupem Julia Caesara k moci začalo být starověkým Správcům Knihovny jasné, že říše může úspěšně stát jen na třech pilířích: porobě, zoufalství a nevědomosti. Také věděli, že svět bude navždy ovládán podobnými despotickými snahami, proto se rozhodli, že tak cenný archiv bude muset být pečlivě ukryt, aby přežil.

Šlo vpravdě o starý trik: zemřít, sejít z očí a mysli a znovu povstat. Znovuzrození plně záviselo na schopnosti knihovny uchovat si vlastní tajemství. Medeiáni – ti nejvzdělanější mezi mágy – dostali svolení užívat vědění knihovny, pokud zároveň přijmou povinnost péče o ni. Ve společnosti, jež povstala na knihovních pozůstatcích, se těšili nevídaným výsadám, jež však plně vyvažovaly nebetyčné povinnosti. Na dosah ruky měli veškeré vědění světa a jediné, co museli na oplátku udělat, bylo pečlivě se o ně starat a zajistit jeho růst.

S rozmachem světových civilizací – přes rozvoj knihoven v Babylonu, Kartágu, Konstantinopoli až po sbírky islámských a asijských knihoven, ztracených imperialismem a říšemi – rostly také Alexandrijské archivy, a jak rostl medeiánský vliv, tak rostla i takzvaná Společnost sama. Každých deset let došlo k volbě nové třídy potenciálních zasvěcenců, kteří pak strávili rok výcvikem a studiem základních funkcí archivů a toho, co se nakonec stane celoživotní prací. Po jeden celý rok každý jednotlivec vybraný do Společnosti žil, jedl, spal a dýchal archivy a jejich obsah. Na konci tohoto roku pak bylo pět ze šesti potenciálních kandidátů přijato. Další rok života pak důsledně pokračovali v nezávislém studiu v knihovně, než jim byla nabídnuta možnost zůstat a pokračovat ve své práci jako výzkumníci – ačkoli častěji jim byla nabídnuta nová práce. Alexandrijci se obvykle stávali politickými vůdci, mecenáši, korporátními řediteli a laureáty. Alexandrijce povýšeného do řad Společnosti čekalo bohatství, moc, prestiž a vědění přesahující jejich nejdivočejší sny – a proto být vybrán k zasvěcení bylo prvním krokem v životě nekonečných možností.

Dalton Ellery tohle všechno tlumočil nejnovější třídě kandidátů, z nichž ani jeden netušil, proč jsou zde a o co se vlastně budou ucházet. Pravděpodobně jim také ještě nedošlo, že díky své přítomnosti v učebně je on sám jedinečně schopný medeián, jaký se rodí jen jednou za několik generací a tuto konkrétní cestu si zvolil z mnoha jiných, jimiž se mohl vydat. Stejně jako oni kdysi dávno zatratil osobu, jíž mohl být, a zahodil život, jenž mohl žít – a který by nejspíš ve srovnání se současností byl pěkně obyčejný. Měl by jisté povolání, možná dokonce lukrativní, které by nějakým užitečným způsobem zapadlo do smrtelnické ekonomiky. Nebyl by však svědkem těch úžasných věcí, které se mu naskytly přijetím nabídky Společnosti. Sám o sobě by nejspíš dokázal vládnout výjimečnou magií, ale nikdy by nedosáhl neobyčejného mistrovství. Nevyhnutelně by stejně jako jiní podlehl jednotvárnosti, marným snahám a nudě – ale díky správné volbě k tomu nedošlo. Malost běžného života mu ode dne, kdy před deseti lety také seděl v této místnosti, už nehrozila.

Rozhlédl se po tvářích kandidátů a znovu si představil život, který mohl žít; životy, které všichni mohli žít, kdyby jim nebyly nabídnuty takové... poklady. Věčná sláva. Bezkonkurenční moudrost. Zde mohou odhalit tajemství, která svět skrýval celá staletí, ba i tisíciletí. Tajemství, která oči smrtelníků nikdy nespatří a která by jejich nižší mysli ani nedokázaly pochopit.

Zde, v knihovně, se jejich životy změní. Původní osobnosti zmíraly jako knihovna sama, a byly znovuzrozeny a budovány a skryty ve stínech zrakům všech kromě Správců, Alexandrijců a duchů neprozkoumaných cest a odmítnutých životů.

Velikost není snadná, neřekl Dalton, a také nedodal, že velikost nikdy nečeká na nikoho, kdo není ochoten nést její břímě. Místo toho kandidátům vyprávěl o knihovně a jejich cestě k zasvěcení a o všem, co nyní mají na dosah ruky – pokud budou dost odvážní, aby ji vztáhli a brali plnými hrstmi.

Byli samozřejmě uchváceni. Dalton uměl vskutku obratně zacházet se slovy a dokázal vdechnout život mnohým věcem, představám a nápadům. Byla to nenápadná dovednost. Tak nenápadná, že vůbec nevypadala jako magie, což z něj dělalo výjimečného akademika. Vlastně to z něj dělalo dokonalou tvář nové třídy Alexandrijců.

Že všichni jeho nabídku přijmou věděl ještě dřív, než otevřel ústa. Šlo vlastně o pouhou formalitu. Alexandrijské Společnosti se neříká ne. Dokonce i těch pár jedinců předstírajících nezájem by nedokázalo odolat. Celý příští rok se budou zuby nehty bít o přežití, to dobře věděl, a pokud budou opravdu tak vytrvalí a nadaní, jak se Společnost domnívala, většina přežije.

Většina.

POUČENÍ Z PŘÍBĚHU JE NÁSLEDUJÍCÍ:

Střezte se člověka, jenž vám čelí beze zbraní.

Pokud pro něj nejste cíl,

pak si buďte jisti, že jste jeho zbraní.

I. ZBRANĚ

LIBBY

PŘED PĚTI HODINAMI

Den, kdy Libby Rhodesová potkala Nicoláse Ferreru de Varona byl čirou náhodou také den, kdy zjistila, že slovo „rozzuřená“, jež do té doby vůbec nepoužívala, je nyní jediným myslitelným způsobem, jak popsat pocit, že je mu nablízku. V ten den nešťastnou náhodou podpálila staleté závěsy v kanceláři děkanky, profesorky Breckenridgeové, a tím v jediné úhledné nehodě dokázala spojit své přijetí na Univerzitu magických umění v New Yorku a nehynoucí nenávist k Nicovi. Všechny dny od té doby byly jen marným cvičením v sebeovládání.

Ale rozzuřenost stranou – dnešek měl být úplně jiný, protože měl být konečně poslední. Vyjma náhodných setkání, o nichž si Libby byla jistá, že je oba budou zuřivě ignorovat – Manhattan byl koneckonců veliký a vzájemně se v něm vyhýbala spousta lidí. Konečně se rozejdou a ona už nikdy nebude muset pracovat s Nicem de Varonou. Toho rána kvůli tomu div nezpívala, což její přítel Ezra připisoval bezprostřednějším událostem toho dne: buď faktu, že absolvuje jako nejlepší z ročníku (spojená s Nicem, ale nad tím nemá cenu plakat), nebo faktu, že má přednést proslov na rozloučenou. Obě události byly samy o sobě důvodem k radosti, ale mnohem lákavější byla vyhlídka na novou, blížící se éru.

Tohoto dne Libby Rhodesová naposled spatří Nica de Varonu, a nadšeně okusí prostší, dokonalejší a Nicem nezamořený život.

„Rhodesová,“ pozdravil ji Nico, jakmile usedl vedle ní na promočním pódiu. Převaloval její příjmení v ústech jako sladký bonbon a pak bodře nasál vzduch. Některým lidem stačila Nicova opálená tvář s dolíčky a kouzelně nedokonalý nos (zlomený tak akorát), aby přehlédli jeho malý vzrůst a četné osobní nedostatky. Libby považovala Nica de Varonu jen za snůšku dobrých genů a sebevědomí tak velkého, že nepřísluší žádnému člověku. „Hm, zvláštní. Necítíš kouř, Rhodesová?“

Jak vtipné. K popukání.

„Opatrně, Varono. Snad víš, že tahle posluchárna je na zlomové linii?“

„Samozřejmě. Musím, když zde budu od příštího roku pracovat, nemyslíš?“ přemítal. „Mimochodem, škoda, že jsi taky nedostala nabídku stipendia.“

Libby se místo odpovědi zadívala do davu, protože Nicova poznámka ji měla zcela očividně naštvat. Posluchárna byla nacpaná k prasknutí: dav absolventů a jejich rodin se rozléval halou až na balkon a dále ven do vestibulu.

I na dálku dobře viděla otcův jediný pořádný blazer, který si před více než dvaceti lety pořídil na svatbu a od té doby jej nosil na každou více či méně slavnostní událost. Seděl s Libbyinou matkou uprostřed posluchárny, jen pár míst od středu řady. Pohled na rodiče jí naplnil nitro nezkrotnou radostí. Samozřejmě jim říkala, že nemusí chodit. Se vším tím cestováním a kdoví čím ještě. Ale taťka ve svém blazeru přijel, máma si dokonce namalovala pusu rtěnkou, a vedle nich-

Prázdno. Dobře si všimla prázdné sedačky zrovna ve chvíli, kdy se náctiletá slečna ve vysokých teniskách začala proplétat řadou sedaček, vyhnula se čísi babičce s holí a celému světu vystavovala na odiv antiestablišmentský úšklebek. Její kontrast s okolím byl vskutku dokonale načasován: povědomý nádech mladické znuděnosti (naředěný elegantními šaty bez ramínek) a prázdné místo vedle rodičů. Libbyin zrak se zamlžil čímsi, co v úleku na vteřinu považovala za slepotu nebo slzy.

Naštěstí nešlo ani o jedno. Už proto, že kdyby Katherine ještě žila, bylo by jí už víc než šestnáct. Libby věkem předběhla svou starší sestru, a i když jí matematika zůstávala nepochopitelná, byla to už stará rána. Už dávno ne smrtelná. Spíš jako rýpání do strupu.

Ještě než se Libby mohla plně oddat masochistickým myšlenkám, upoutal její pozornost další pohyb v uličce. Známá hříva nepoddajných černých kadeří se s omluvou zhoupla a majitel se posléze usadil na prázdné místo. Ezra, v jediném svetru, který Libby ten týden nedokázala srazit v pračce, zaplnil místo, kde by seděla Katherine, a podal Libbyinu otci program. Pak nabídl její matce kapesník a po krátkém zdvořilostním tlachání vzhlédl a očima prohledal pódium, kde se zábleskem poznání našel Libby. Usmál se a nehlasně řekl: Ahoj!

Bolest z Katherininy nepřítomnosti se změnila v úlevu. Určitě by opovrhovala celou promocí, a také sestřinými šaty, a nejspíš i jejím účesem.

Ahoj! opáčila v odpověď, odměněna známým Ezrovým křivým úsměvem. Navzdory jeho stravovacím návykům byl hubený, vlastně až vyzáblý, a vyšší, než se na první pohled zdálo. Pohyboval se ladně jako kočka. Jeho elegance a klid Libby imponovaly. Uklidňovaly.

Méně uklidňující bylo, že Nico sledoval její pohled a se smíchem utrousil koutkem úst: „Ale! Tak Fowler přišel taky!“

Libby, která na blaženou chvíli zapomněla, že tu Nico vůbec je, se při poznámce o Ezrovi celá naježila: „A proč by neměl?“

„Ale jen tak. Já myslel, žes už třeba postoupila na vyšší úroveň, Rhodesová.“

Nech to být, nech to být, nech to být-

„Ezru právě povýšili,“ oznámila chladně.

„Z neandrtálce na kromaňonce?“

„Ne, z-“

Libby se zarazila, sevřela ruku v pěst a tiše napočítala do tří.

„Je teď projektový manažer.“

„Ale božínku,“ odpověděl Nico suše, „jak působivé.“

Střelila po něm pohledem a Nico se usmál.

„Máš nakřivo kravatu,“ informovala ho s nádechem lhostejnosti. Ruka mu bezděky vyletěla ke krku. „Copak ti ji Gideon neupravil?“

„Upravil, ano, ale-“ teď byl na řadě Nico, aby se odmlčel, zatímco si Libby mohla gratulovat k úspěchu. „Moc vtipné, Rhodesová.“

„A co?“

„Gideon jako moje chůva. K popukání. Skutečně neotřelé a originální.“

„A trefovat se do Ezry je snad převratné?“

„Copak můžu za to, že téma Fowlerových nedostatků je stále svěží?“ odsekl Nico a nebýt faktu, že seděli přímo před všemi spolužáky, mnoha profesory a shromážděnými rodinami, nespokojila by se Libby s pouhým uklidňujícím nádechem a místo toho by nechala promluvit své schopnosti.

Naneštěstí by v této chvíli bylo podpálení Nicových spoďárů považováno za nevhodné chování.

Poslední den, připomněla si. Poslední den s Nicem.

Může si plácat, co ho napadne. Nic to neznamenalo.

„Co proslov?“ zeptal se jí, a Libby obrátila oči v sloup.

„Vážně myslíš, že bych ho s tebou probírala?“

„Proboha, ne? Vím, že máš trému.“

„To teda ne-“ Nádech. Výdech. Raději dvakrát. Pro jistotu. „Nemám trému,“ odpověděla krásně vyrovnaně. „A i kdybych měla, jak bys mi zrovna ty mohl pomoct?“

„Aha, ty sis myslela, že ti nabízím pomoc? Tak to se omlouvám, nenabízím.“

„Pořád jsi ještě nepřekousl, že jsi nebyl vybrán k jeho přednesu právě ty?“

„Prosím tě,“ ušklíbl se, „oba dobře víme, že nikdo neztrácel čas hlasováním o něčem tak dementním, jako je osoba pronášející závěrečný proslov. Půlka lidí už byla nacamraná jak carský důstojník.“ Libby věděla, že má větší pravdu, než by mu kdy přiznala. Také si však dobře uvědomovala, jak ho to i přesto žere. Mohl předstírat nonšalanci dle libosti, ale moc dobře věděla, jak zoufale nerad prohrával jejich souboje, malé i velké.

Věděla to, protože na jeho místě by se cítila úplně stejně.

„Ale?“ popíchla ho pobaveně, „tak proč jsem vyhrála, když to nikoho nezajímalo?“

„Protože jsi volila jako jediná, Rhodesová. Ty mě vůbec neposloucháš-“

„Rhodesová,“ ozvala se děkanka Breckenridgeová cestou na pódium, „Varono. Vážně je to moc, když po vás chci, abyste byli v následující hodině ukáznění?“

„Profesorko,“ odpověděli oba se strojenými úsměvy. Nico si přitom bezděčně znovu upravil kravatu.

„Vůbec žádný problém,“ ujistila děkanku s plným vědomím, že dokonce ani Nico by nebyl takový idiot, aby nesouhlasil. „Všechno je v nejlepším pořádku.“

Breckenridgeová povytáhla obočí. „Ráno se zatím obešlo bez problémů?“

„Samozřejmě,“ blýskl po ní Nico jedním ze svých okouzlujících úsměvů. To na něm bylo asi to nejhorší – jak dokázal skvěle vycházet s každým, kdo nebyl Libby. Nica de Varonu měli v oblibě všichni učitelé; všichni spolužáci buď chtěli být jako on, nebo s ním chodit, nebo se s ním alespoň spřátelit.

V jistém velmi vzdáleném a nekonečně velkorysém smyslu to Libby chápala. Nico byl nesmírně sympatický – což bylo hodně nefér – a bez ohledu na její talent a schopnosti ho pedagogové i studenti vždycky upřednostňovali. Ať už měl jakýkoli dar, byl jako Midasův dotek: vládl neuvěřitelnou, ba téměř reflexivní schopností změnit jakýkoli nesmysl ve zlato a Libby, jakkoli byla nadanou studentkou, to nedokázala. Jeho prostý šarm neměl žádný ukazatel úspěchu ani studijní materiál.

Měl také hroznou schopnost zcela hladce přesvědčit lidi, že skutečně rozumí tomu, o čem mluví, ačkoli zhusta byl pravdou opak. Někdy možná. Ale určitě ne vždy.

Ještě horší než katalog Nicových nedostatků byl naopak jeho dostatek práce, po které Libby opravdu toužila – ačkoli by to sama nikdy nepřiznala. Jasně, být zaměstnán nejlepší manhattanskou firmou magického rizikového kapitálu byl opravdu úspěch. Bude poskytovat financování inovativním medeiánským technologiím, bude volit z portfolia vzrušujících nápadů s nesmírným potenciálem za účelem zajištění růstu a navýšení sociálního kapitálu. Teď nastal čas jednat; svět byl přelidněný, přírodní zdroje vyčerpané a nadužívané a pátrání po alternativních zdrojích energie je naléhavější než kdy dřív. V konečném důsledku by ona sama mohla změnit samotnou strukturu medeiánského pokroku – pouhou volbou projektů by dokázala změnit vývoj celé globální ekonomiky – a za to bude také dobře placena. Jenže získat výzkumné stipendium na Univerzitě magických umění v New Yorku bylo jejím snem. A Nico ho samozřejmě dostal okamžitě a bez debat.

Zatímco se děkanka Breckenridgeová posadila a Nico předstíral, že je rozumný, Libby přemýšlela o životě v požehnané budoucnosti, kdy s ním nebude muset o všechno soutěžit. Čtyři roky byl Nico nevyhnutelnou součástí Libbyina života, jako nějaký otravný zakrnělý orgán. Fyzičtí medeiáni vládnoucí živlům byli vzácní; tak vzácní, že oni byli vlastně jediní dva. A proto je po čtyři dlouhé, mučivé roky neúnavně dávali dohromady v každém předmětu a výši jejich schopností se rovnala jen míra jejich vzájemné antipatie.

Pro Nica, který byl zvyklý, že vždy dosáhne svého, byla Libby pouhou nepříjemností. Připadal jí samolibý a arogantní od chvíle, kdy se poprvé setkali, a také mu to hned řekla. Nica de Varonu nic neštvalo víc než existence osoby, která ho neměla ráda na první pohled. Nejspíš šlo o první trauma, které v životě utrpěl. Jak ho znala, tak při pomyšlení, že na světě existuje žena, jež ho neuctívá jako boha, se musel v noci budit. Pro Libby však byla celá situace mnohem složitější. Navzdory střetům jejich osobností představoval Nico něco mnohem horšího než jen průměrného kreténa – byl také protivnou klasicistní připomínkou všeho, čeho se Libby nedostávalo.

Pocházel z rodiny prominentních medeiánů a v jeho honosném paláci (jak předpokládala) v Havaně se mu dostávalo soukromého vzdělání od útlého věku. Libby, rodačka z předměstí Pittsburghu bez jakékoli stopy po medeiánech, natožpak čarodějkách, chtěla jít na Columbijskou univerzitu, dokud do toho díky děkance Breckenridgeové nezasáhla UMUNY. O základních principech medeiánství nevěděla zhola nic, zaostávala ve všech aspektech magické teorie, a musela dřít dvakrát tolik co ostatní – jen aby se jí dostalo vždy stejné odpovědi: ano, to je velmi dobré, Libby... A co kdybys to teď zkusil ty, Nico?

Nico de Varona nikdy nepochopí, jaké to je, pomyslela si znovu jako už tolikrát. Nico byl hezký, chytrý, okouzlující a bohatý. Libby byla... mocná, ano, stejně mocná a pravděpodobně se časem stane ještě mocnější díky svému nadřazenému smyslu pro disciplínu, jenže čtyři roky s laťkou nastavenou Nicem de Varonou byly dle jejího názoru nefér. Nebýt jeho, mohla by studii lehce proplout a třeba by se při tom i nudila. Neměla by konkurenci, ba co víc, sobě rovného. Pravdou totiž je, že kromě Nica se s ní nikdo měřit nemohl.

Nikdo. Za celý život ještě nepotkala nikoho, kdo by se jim dvěma ve schopnostech stran fyzické magie byť jen přiblížil. Nejmenší otřesy z nepatrného vzplanutí Nicova temperamentu by jiný medeián dokázal přivodit po čtyřech hodinách herkulovské námahy, stejně jako pouhá jiskra Libbyina plamene dokázala zajistit plné stipendium na UMUNY a následné lukrativní zaměstnání. Taková moc by byla vzývána, ba přímo uctívána, pokud by byla svěřena do vínku jediné osobě – což poprvé v jejich životech nyní nastane. Bez neustálého porovnávání s Nicem bude Libby konečně moci vyniknout, aniž bude nucena dřít se až do úmoru.

Ta představa byla vlastně zvláštní, a skoro až podivně osamělá. Ale přesto vzrušující.

Ucítila pod nohama slabé zachvění. Věnovala rychlý pohled Nicovi, který se zdál ztracen v myšlenkách.

„Hej,“ šťouchla do něj, „přestaň.“

Věnoval jí znuděný pohled: „Já nemůžu za všechno, Rhodesová. To bych tě mohl taky vinit z každého lesního požáru.“

Obrátila oči v sloup: „Přece poznám rozdíl mezi zemětřesením a Varonovým záchvatem vzteku.“

„Opatrně,“ zabloudil pohledem k Ezrovi a jejím rodičům. „Přece nechceš, aby Fowler viděl naši další hádku? Mohl by nabýt mylného dojmu.“

Vážně? Už zase? „Uvědomuješ si, doufám, jak dětinská je tvoje posedlost mým přítelem, Varono? To je pod tvou úroveň.“

„Neuvědomil jsem si, že si myslíš, že je něco pod mou úroveň,“ protáhl lenivě.

Breckenridgeová jim přes pódium poslala varovný pohled.

„Prostě se s tím smiř,“ zamumlala Libby. Nico a Ezra se během dvou let, které společně strávili na UMUNY před Ezrovou promocí, opravdu nenáviděli. A zdálo se, že tato nenávist pramení z jiného zdroje než z Nicovy opozice vůči Libby. Nico se nikdy v životě nesetkal s žádnými těžkostmi, takže složitost Ezrovy houževnatosti ho nezajímala. Libby i Ezra oba chápali ztrátu; Ezrovi v dětství zemřela matka, takže skončil osiřelý bez domova na ulici, zatímco Nico si nikdy nejspíš ani nepřipálil toast. „Jen bych ti ráda připomněla, že se s Ezrou už nikdy nemusíš vidět. My,“ opravila se okamžitě, „se už nemusíme nikdy vidět.“

„Ale nebuď tak melodramatická, Rhodesová.“

Střelila po něm pohledem; otočil hlavu a napůl se na ni usmál.

„Není kouře bez ohně,“ zamumlal a Libby pocítila další nával odporu.

„Varono, nemohl bys prostě-“

„- je mi ctí vám představit jednoho ze dvou prvních studentů ročníku, Elizabeth Rhodesovou!“ přerušil ji ceremoniář a Libby vzhlédla, protože si uvědomila, že se na ni upírají oči všech lidí v posluchárně. Ezra se mezi nimi lehce zamračil, čímž dal najevo, že si dobře všiml jejich hašteření.

Přinutila se k úsměvu, vstala a cestou ještě stačila kopnout Nica do kotníku.

„Zkus si moc nehrabat do vlasů,“ oplatil jí dobrosrdečnost. Tím se její pozornost upřela k ofině, která jí po dlouhé dvě minuty připraveného proslovu hrozila spadnout do očí. To byla jedna z Nicových nedoceněných magií – schopnost dostat se jí pod kůži. Samotný proslov byl v pořádku (doufejme), ačkoli na konci už chtěla Nica zkopat do hranaté kuličky. Místo toho se však jen znovu posadila a připomněla si, jak nádherný bude život přibližně za dvacet minut, až bude od Nica navždy osvobozená.

„Dobrá práce, vy dva,“ oznámila děkanka ironicky, když jim třásla pravicí. „Celý ceremoniál bez jediného incidentu, působivé.“

„Ano, jsme opravdu působiví,“ přitakal Nico tónem, za který by mu Libby nejraději nafackovala.

Breckenridgeová se však jen pobaveně usmála, lehce zavrtěla hlavou a zamířila na druhou stranu pódia. Nico a Libby sestoupili ze schodů.

Jakmile dorazili k zástupu absolventů a rodinných příslušníků, Libby se zastavila a pokusila se vymyslet něco strašného, závěrečnou zničující zlomyslnost na rozloučenou. Něco, co by Nica pronásledovalo, zatímco mu navždy odejde ze života.

Místo toho však napřáhla ruku a rozhodla se být dospělá.

Vychovaná.

Atakdále.

„Tak se měj. Však víš. Skvěle,“ řekla, zatímco si Nico nedůvěřivě měřil její ruku.

„Takhle se chceš rozloučit, Rhodesová?“ našpulil rty. „Ale no tak, umíš to líp. Určitě sis to několikrát přehrávala ve sprše.“

Pane Bože, ten byl ale k vzteku!

„Zapomeň na to,“ stáhla ruku a otočila se k odchodu. „Na neshledanou, Varono.“

„To je lepší,“ zavolal za ní s potleskem. „Bravo, Elizabeth-“

Okamžitě se otočila s rukama v pěst: „A co sis teda vymyslel ty?“

„A proč bych se tím měl vůbec obtěžovat?“ zeptal se s úsměvem, který připomínal spíš samolibý úšklebek. „Možná tě nechám se nad tím zamyslet. Víš,“ dodal a udělal krok k ní, „když budeš potřebovat něčím zaměstnat mysl při nudném životě s Fowlerem.“

„Ty ses vážně povedl, víš to?“ vyštěkla. „Honit si vlastní triko není sexy, Varono. Za deset let budeš pořád sám jen s Gideonem, co ti bude vybírat kravaty. A věř mi, že na tebe nebudu plýtvat ani jedinou myšlenkou.“

„Zatímco ty budeš mít za deset let tři malý Fowlerčata,“ vypálil Nico bez váhání, „a budeš se divit, co se kurva stalo s tvojí kariérou, zatímco se tvůj zjevně nezajímavý manžel bude pídit po večeři.“

A bylo to tu zase.

Rozzuřenost.

„Jestli tě už nikdy neuvidím, Varono,“ soptila tiše Libby, „ještě pořád jsem s tebou strávila příliš mnoho času.“

„Promiňte,“ ozval se vedle nich jakýsi muž. Oba se k němu otočili.

„Co je?“ řekli jako jeden muž a cizinec, ať už to byl kdokoli, se usmál.

Měl snědou pleť, oholenou hlavu a vypadalo to, že je mu něco přes čtyřicet. Mezi pomalu řídnoucím zástupem absolventů vyčníval. Všechno, od chování po oblek (tvídový; velmi tvídový, s náznaky tartanu), naznačovalo, že je Brit. A byl dost vysoký.

A také nesmírně nevítaný.

„Nicolás Ferrera de Varona a Elizabeth Rhodesová?“ zeptal se. „Mohl bych vám učinit jistou nabídku?“

„My už práci máme,“ informovala ho Libby podrážděně, protože nechtěla čekat na Nicovu nevyhnutelně aristokratickou odpověď. „A co je důležitější, právě spolu něco řešíme.“

„To vidím,“ odpověděl muž pobaveně. „Nicméně mám poněkud nabitý program a obávám se, že pro svou nabídku potřebuji jen ty nejlepší.“

„A kterého z nás vlastně chcete?“ zeptal se Nico poté, co se chvíli zahleděl Libby do očí. Muž před nimi stál, přes loket pověšený deštník, a Nico dodal: „Pokud ovšem to nejlepší není-“

„Chci vás oba,“ přikývl neznámý, zatímco si oba absolventi vyměnili ohnivý pohled: no jasně. „Nebo možná jednoho.“ Muž pokrčil rameny a Libby se navzdory nezájmu lehce zamračila. „Který z vás uspěje je na vás, ne na mně.“

„Uspěje?“ zeptala se bez rozmyslu. „Co to znamená?“

„Mám místo jen pro pět lidí, a momentálně mám šest kandidátů,“ dostalo se jí odpovědi. „Těch nejlepších na světě.“

„Na světě?“ ozvala se Libby pochybovačně. „To mi zní jako hyperbola.“

Muž sklonil hlavu.

„Rád vám přednesu naše parametry. Na světě je v současnosti téměř deset miliard lidí, je to tak?“ pobídl je a Libby s Nicem, oba lehce zmatení, ostražitě přikývli. „Devět a půl miliardy, abych byl přesný, z nichž jen část má magické nadání. Pět milionů, plus minus, se může považovat za čaroděje a čarodějky. Z nich jen šest procent dosahuje úrovně medeiánských mágů vhodných pro další studium na univerzitní úrovni. V institucích rozmístěných po celé zeměkouli. A z nich se pouze deset procent kvalifikuje ke studiu na nejlepších univerzitách, jako je tato,“ zahrnul obsáhlým gestem prapory UMUNY, rozvěšené v posluchárně. „Z nich jen malý zlomek – jedno procento nebo méně – posuzuje moje výběrová komise; drtivá většina je vyřazena bez dalšího zkoumání. Zbývá tedy tři sta lidí. Z nich deset procent možná splňuje kvalifikační podmínky; specializace, akademické úspěchy, osobnostní rysy a tak dále.“

Třicet lidí. Nico vrhl na Libby samolibý pohled, jako by věděl, že si to spočítala. Ona mu pohrdavý pohled oplatila posměšným úšklebkem, jako by věděla, že on nepočítá.

„Pak přijde ta zábavná část, samozřejmě – skutečný výběr,“ pokračoval muž s lehkým nadbytkem času hodným jeho sartrovského tvídu. „Kdo ze studentů ovládá nejvzácnější magii? Kdo má nejbystřejší mysl? Valná většina vašich nejtalentovanějších spolužáků bude dál sloužit magické ekonomice jako účetní, investoři, magičtí právníci,“ oznámil jim. „Možná pár vzácných jedinců vytvoří něco opravdu výjimečného. Ale jen třicet lidí je dost dobrých na to, aby byli považováni za výjimečné. A z nich jen šest bude pozváno dál, zatímco zbytek zůstane za dveřmi.“

Nyní se cizinec lehce usmál: „Po roce z nich samozřejmě postoupí jen pět. Ale to je záležitost pro budoucí úvahy.“

Libby, která byla ještě stále zaskočena parametry výběru, dovolila Nicovi promluvit jako prvnímu.

„A vy myslíte, že na světě jsou čtyři lidi lepší než já a Rhodesová?“

„Myslím, že na světě je šest lidí se stejně pozoruhodným nadáním,“ opravil jej muž trpělivě, jako by opakoval látku žákovi na základní škole. „Vy můžete splňovat potřebné kvalifikace, ale také nemusíte.“

„Chcete, abychom spolu soutěžili,“ řekla Libby kysele a střelila pohledem po Nicovi, „už zase.“

„A se čtyřmi dalšími,“ přikývl muž a oběma podal vizitku. „Atlas Blakely,“ představil se, zatímco si Libby prohlížela vizitku. ATLAS BLAKELY, SPRÁVCE. „Jak jsem řekl, rád bych vám učinil nabídku.“

„Správce čeho?“ zeptal se Nico, a muž jménem Atlas se na něj bodře usmál.

„Bude lepší, když vás poučím všechny najednou,“ odpověděl. „Odpusťte mi, ale vysvětlení zabere dost času a platnost nabídky vyprší během pár hodin.“

Libby, která byla téměř chronicky nespontánní, zůstávala ostražitě proti. „To nám ani neřeknete, co nabízíte?“ zeptala se, protože mužovy náborové metody považovala za zbytečně tajnůstkářské. „Proč bychom pro všechno na světě měli s něčím tak neurčitým souhlasit?“

„Inu, tahle část opravdu nezáleží na mně, že?“ pokrčil Atlas rameny. „Každopádně: jak už jsem řekl, mám docela nabitý program,“ oznámil s deštníkem stále na lokti, zatímco dav kolem nich už prořídl na posledních pár opozdilců. „Časová pásma jsou ošemetná. Kterého z vás mohu očekávat?“ zeptal se a bez obalu si oba mladé absolventy měřil pohledem. Libby se zamračila.

„Přece jste říkal, že to záleží na nás.“

„Ale samozřejmě. Ve finále,“ přikývl. „Jen jsem na základě vašich horlivých snah jít každý svou cestou předpokládal, že jen jeden z vás přijme mé pozvání.“

Libbyin pohled se srazil s Nicovým.

Oba se naježili.

„Tak co, Rhodesová?“ zeptal se Nico svým jemně posměšným tónem. „Chceš mu říct, že jsem lepší, nebo to necháš na mně?“

„Libs?“ ozval se jí za zády Ezra. Zahlédla jeho rozcuchané černé vlasy a pokusila se vyloudit ve tváři uvolněný výraz, jako by jí nehrozila jediná věc, která při setkání s Nicem vždy nastala (rozuměj: totální zhroucení). „Můžeme jít? Tvá matka už čeká-“

„A hele, nazdar, Fowlere,“ otočil se na něj Nico s pohrdavým úsměvem. „Tak projekťák, hm?“

Libby sebou v duchu trhla. Samozřejmě, že to řekl jako urážku. Pro každého medeiána se jednalo o prestižní pozici, jenže Nico de Varona nebyl jen tak ledajaký medeián. Bude z něj něco velkého, něco... pozoruhodného.

Byl jedním ze šesti nejlepších na světě.

Na světě.

A ona taky.

Ale v čem?

Zamrkala a s překvapením si uvědomila, že Nico stále mluví.

„- jsme zrovna uprostřed něčeho, Fowlere. Možná bys mohl na chvíli odplout?“

Ezra se obezřetně zadíval na Libby: „Jsi...?“

„Jsem v pořádku,“ ujistila ho. „Jen... ještě chvíli počkej, ano? Jen vteřinku,“ zopakovala a postrčila ho k odchodu. Pak se otočila k Atlasovi a příliš pozdě jí došlo, že Ezra ani v nejmenším nenaznačil, že by si všiml kohokoli jiného.

„Nuže, Nicolási?“ zeptal se Atlas s očekáváním Nica.

„Ale ne, říkejte mi Nico, prosím,“ schoval Atlasovu vizitku do náprsní kapsy a s pohledem pompézního zadostiučinění určeným Libby si s Atlasem potřásl pravicí. „Kdy se sejdeme, pane Blakely?“

Ale ne.

Ale ne.

„Můžete mi říkat Atlasi, Nico. Dnes odpoledne můžete vizitku použít jako jízdenku,“ odpověděl Atlas a otočil se k Libby: „A pokud jde o vás, slečno Rhodesová, musím říct, že jsem zklamán. Nicméně mě vskutku těši-“

„Přijdu,“ vyhrkla spěšně a k jejímu vzteku se Nicova tvář složila do pobaveného úšklebku. Ani v nejmenším nevypadal, že by ho její volba překvapila. „Je to jen nabídka, že?“ pokračovala napůl k Nicovi a napůl k Atlasovi a k posledním zbytkům své osobnosti. „Mohu se rozhodnout, zda přijmu či odmítnu, až mi vysvětlíte, o co jde, že?“

„Ale samozřejmě,“ přikývl Atlas. „Těším se tedy na večerní setkání s vámi oběma.“

„Ještě maličkost,“ zarazila Atlase Libby po letmém pohledu na Ezru, jenž si je podezřívavě měřil z opačného konce posluchárny. Vypadal obzvláště rozcuchaně, jako by si mnohokrát nervózně projížděl rukou vlasy. „Můj přítel vás nevidí, že?“ Po souhlasném přikývnutí váhavě dodala: „Tak co si vlastně myslí, že tu právě teď děláme?“

„Jsem si jistý, že jeho mysl právě doplňuje prázdná místa něčím, co mu připadá rozumné,“ mávl Atlas rukou a Libby nepatrně zbledla. Vůbec se jí jeho odpověď nelíbila. „Tak tedy dnes odpoledne,“ rozloučil se Atlas a zanechal Libby ve společnosti Nicova tichého smíchu.

„Čemu se tlemíš?“ zasyčela, zamračila se na něj a po chvíli, kdy se uklidnila, se Nico zmohl na pokrčení ramen a mrkl na Ezru.

„Hádám, že to zjistíš. Uvidíme se, Rhodesová,“ odpověděl. Pak se s okázalou úklonou vzdálil a zanechal Libby v myšlenkách, zda přece jen také necítí kouř.

REINA

PŘED ČTYŘMI HODINAMI

Onoho dne, kdy Reina Moriová přišla na svět, nedaleko hořelo.

V městské zástavbě, navíc z hlediska možnosti požáru postavené krajně nešťastně, vládl hmatatelný pocit vlastní smrtelnosti. Oheň je tak primitivní a archaický problém; v Tokiu, epicentru pokroku v magických i smrtelnických technologiích bylo trpět něčím tak zaostalým, jako je nesofistikovanost nespoutaného plamene, znepokojivě biblické. Někdy, když Reina spala, ji podráždil zápach dýmu, takže se budila s kašlem a strávila pak pěkných pár minut dávením přes okraj postele, než se zbavila vzpomínek na kouř.

Lékaři okamžitě věděli, že disponuje mocí nejvyššího medeiánského kalibru, jež dalece převyšuje denní chleba normálního čarodějnictví, jakkoli i to je vzácné. V nemocničním mrakodrapu nebylo příliš mnoho stop po rostlinách, ale těch několik málo pozůstatků – okrasné rostliny usazené v rozích a čerstvé kytice ve vázách – se kradlo nemluvněti vstříc jako nervózní děti, plné úzkosti, touhy a strachu ze smrti.

Reinina babička měla její narození za zázrak a tvrdila, že když se vnučka poprvé nadechla, zbytek světa si vydechl úlevou a přimkl se k štědrosti života, který mu přinesla. Reina naproti tomu považovala své první nadechnutí za začátek celoživotní práce.

Pravdou bylo, že zaškatulkování mezi naturalisty by pro ni nemělo být takovou zátěží. Na světě byli i další medeiánští naturalisté, z nichž mnozí pocházeli z venkovských oblastí a obvykle se nechávali zaměstnat velkými zemědělskými společnostmi; dostávali tam štědře zaplaceno za své služby při zvyšování produkce sójových bobů nebo za čištění vody. To, že Reina byla považována za jednu z nich nebo že by vůbec byla nazývána naturalistkou, bylo poněkud nešťastné. Jiní medeiáni přírodu prosili, a pokud tak činili líbezně, právem či dostatečně mocně, příroda dávala. V případě Reiny ale příroda připomínala otravného sourozence, nebo možná nevyléčitelného narkomana, který je náhodou příbuzný, který se vždycky objevuje s nerozumnými požadavky – a Reina, která nikdy neměla o rodině valné mínění, se o ten pocit nestarala a nejčastěji se rozhodla jej ignorovat.

K čemu to je být nemanželskou dcerou? Naučí vás to snad jen upravovat svoji historii a ubírat na vlastním významu. Narodila se s vědomím, jak určité věci vytěsnit z mysli.

Neměla žádný pádný důvod, proč chodit do školy v Ósace, snad jen s výjimkou faktu, že mohla vypadnout z Tokia. Tokijská magická univerzita byla hodně dobrá, možná o ždibínek lepší, jenže Reina vyhlídkou na věčný život na stejném místě nikdy nebyla příliš nadšená. Hledala a pátrala po životních zkušenostech co nejpodobnějších jejím vlastním – něco, co ani tak nevypadalo jako jaká jste spasitelka, ale spíše jak je těžké starat se o tolik věcí – a své odpovědi nacházela hlavně v mytologii. V ní čarodějky a bohové považovaní za čaroděje zažívali věci, s nimiž se Reina dokázala hodně ztotožnit a v některých případech je považovat za žádoucí. Vyhnanství na ostrovech. Šest měsíců v podsvětí. Nutkavé proměňování nepřátel v cosi, co nemůže mluvit. Učitelé ji povzbuzovali, aby praktikovala svůj naturalismus, ke studiu botaniky a bylinkářství a k zaměření pozornosti na život rostlin, ale Reina toužila po klasice. Lákala ji literatura a, což bylo důležitější, svoboda nemyslet na věci, jež na ni tupě zírají v touze po chlorofylu. Když jí tedy Tokijská univerzita nabídla plné stipendium pod podmínkou, že bude studovat po boku jejich předních naturalistů, Reina si raději zvolila ósacký příslib volnějších osnov.

Vítězství to bylo malé, ale přesto vítězství.

Odpromovala na Ósackém magickém institutu a našla si práci servírky v kavárně a čajovně nedaleko magického srdce města. To nejlepší na práci servírky, za niž většinu práce odvedla magie? Spousta času na čtení! A psaní. Reina, po které hned po promoci skočila pěkná řádka farmářských firem (kromě japonských se ozvalo dokonce i několik zájemců z Číny a USA), se ze všech sil snažila vyhnout práci na širých lánech, kde by ji půda a její obyvatelé vysávali pro své účely. V kavárně nebyly žádné rostliny, takže jediným rušivým elementem byl dřevěný nábytek, který se jí občas zkroutil pod rukama a dokonce zašel tak daleko, že toužebně vyhláskoval její jméno v odhalených letokruzích. Ale to dokázala docela snadno ignorovat.

Což ovšem neznamenalo, že by ji lidé nikdy nehledali. Dnes to byl vysoký muž tmavé pleti v baloňáku Burberry.

Budiž mu přičteno ke cti, že nevypadal jako obvyklý kapitalistický padouch. Vlastně jí trochu připomínal Sherlocka Holmese. Vešel, usadil se ke stolu, na který položil tři malá semínka, a čekal, až Reina nakonec s povzdechem vstala.

Kavárna byla prázdná; předpokládala, že se o to postaral.

„Ať rostou,“ navrhl zdánlivě mimoděk.

Hovořil spíše zdrženlivým tokijským dialektem než typicky ósackým, z čehož jasně vyplývaly dvě věci: za prvé přesně věděl, co je Reina zač, nebo alespoň odkud pochází. A za druhé japonština zjevně nebyla jeho rodnou řečí.

Věnovala muži znuděný pohled. „Nenutím je růst,“ odpověděla anglicky. „Prostě to dělají.“

Muž se nezdál překvapený, jako by odpověď znal předem. „Myslíte, že s tím nemáte nic společného?“ odpověděl s tak silně snobským anglickým přízvukem, že by do něj mohla rovnou zabodnout britskou vlajku a prohlásit jej za majetek Spojeného království.

Věděla, jakou odpověď očekává. Ani dnes ani jindy ji však nedostane.

„Něco ode mě chcete,“ poznamenala bezvýrazně, „každý chce.“

„Pravda,“ přisvědčil muž. „Chtěl bych kávu.“

„Skvěle,“ mávla rukou přes rameno. „Bude hotová za dvě minuty. Ještě něco?“

„Ano. Funguje to lépe, když se zlobíte? Nebo jste smutná?“

Tak kafe ne. „Nemám ponětí, o čem mluvíte.“

„Existují i jiní naturalisté,“ změřil si ji dlouhým, pátravým pohledem. „Proč bych si měl vybrat zrovna vás?“

„Neměl byste. Jsem servírka, ne naturalistka.“

Jedno ze semínek puklo a do stolní desky se zavrtaly malé kořínky.

„Existují dary a existují nadání,“ hovořil dále muž. „Jak byste řekla tomuhle?“

„Ani jedno.“ Puklo druhé semínko. „Co třeba prokletí?“

„Hm,“ muž si rychle prohlédl semínka a pak znovu upřel oči na Reinu. „Co to čtete?“

Úplně zapomněla na knihu v podpaždí. „Překlad rukopisu Kirké, řecké čarodějnice.“

Cizinci zacukalo v koutcích úst: „Ten je přece ztracený, ne?“

„Ale lidé ho četli. A co si pamatovali, zapsali.“

„Je tedy zhruba stejně hodnověrný jako Nový zákon.“

Reina pokrčila rameny: „Nic jiného nemám.“

„A co kdybych řekl, že můžete mít originál?“

Třetí sémě vystřelilo vzhůru, narazilo do stropu a pak se odrazilo zpět k podlaze, kde zakořenilo.

Několik sekund se ani jeden z nich nepohnul.

„Neexistuje,“ odkašlala si nakonec Reina. „Právě jste to řekl.“

„Ne, výslovně jsem řekl, že už je dávno ztracený. Na přesné formulaci jsem si dal zvláště záležet,“ muž sledoval drobné prasklinky, které se pomalu šířily od semene na podlaze u jeho nohou. „Ne každý si v něm může počíst.“

Reina cítila, jak se jí sevřela ústa. Rozhodně šlo o nejpodivnější úplatek, který jí kdy byl nabízen. Všechno má svou cenu. „Co bych musela udělat?“ vyjela podrážděně. „Slíbit výměnou za něj osm let úrody? Vyrobit určité procento ročního zisku? Děkuji pěkně, ale ne.“

Otočila se a pod nohama jí cosi zapraskalo. Kolem kotníků se jí začaly ovíjet zelené výhonky podobné chapadlům a tykadlům. Tiše jí ťukaly na podrážky bot.

„Co takhle,“ nabídl neutrálně, „tři odpovědi?“

Reina se prudce otočila a muž nezaváhal ani vteřinu. Zjevně měl s přesvědčováním lidí bohaté zkušenosti.

„Co to způsobuje?“ zeptal se. První otázka, a být Reina v jeho pozici, rozhodně by se na něco podobného nezeptala.

„To nevím.“ Vytáhl obočí a čekal. Reina s povzdechem pokračovala: „No tak dobře. Ono... mě to využívá. Používá mou energii, myšlenky, emoce. Pokud mohu dát více energie, tak si ji prostě vezme. Většinou. Snažím se ovládat, ale jakmile polevím v koncentraci-“

„Co se s vámi v těch chvílích děje? Vlastně ne, rád bych se opravil,“ zarazil se rychle, zjevně odhodlán dodržet svůj slib pouhých tří dotazů. „Vysává vás to?“

Zaťala zuby: „Občas mi něco málo vrátí. Ale většinou ano, vysává.“

„Chápu. A nyní poslední otázka. Co se stane, když se to pokusíte použít?“

„Už jsem vám říkala, že to nepoužívám.“

Muž se opřel a ukázal na dvě semínka, která zůstala ležet na stole. Jedno z nich pomalu klíčilo, zatímco druhé bylo puklé a neživé.

Náznak byl jasný: zkuste a uvidíme.

Zvažovala a přepočítávala si v duchu možné výsledky.

„Kdo jste?“ odtrhla pozornost od semen.

„Atlas Blakely, Správce,“ představil se.

„A co máte na starosti?“

„Rád bych vám to řekl, ale pravdou je, že tato informace je poměrně exkluzivní. Nemohu vás technicky zatím ani pozvat, protože jste stále na děleném šestém místě.“

„Co tím myslíte?“ zamračila se.

„Chci říct, že mohu pozvat pouze šest,“ odpověděl Atlas prostě. „Vaši profesoři na Ósackém institutu si zřejmě myslí, že mou nabídku odmítnete, takže vaše šance je poněkud...“ odmlčel se. „No, budu k vám upřímný, slečno Moriová. Není to jednomyslné. Mám přesně dvacet minut na to, abych přesvědčil zbytek rady, že byste měla být naší šestou kandidátkou.“

„A kdo říká, že chci být vybrána?“

„Možná nechcete,“ pokrčil rameny. „Pokud je tomu tak, pak dám vědět vašemu soupeři, že pozici získal. Je to cestovatel,“ upřesnil. „Velmi inteligentní mladík, a s dobrým výcvikem. Možná lepším, než jakého se dostalo vám.“ Atlas se opět odmlčel a nechal své tvrzení působit. „Je nadán velmi vzácným darem,“ připustil po chvíli, „ale podle mého názoru jsou jeho schopnosti ve srovnání s vašimi mnohem méně užitečné.“

Neodpověděla. Rostlinka objímající jí kotník nespokojeně zaševelila a pod tíhou Reininy nervozity začala nepatrně uvadat.

„Dobrá,“ Atlas nakonec povstal a Reina sebou trhla.

„Počkejte!“ vypravila ze sebe s bezděčným polknutím. „Ukažte mi ten rukopis.“

Atlas povytáhl obočí.

„Tvrdil jste, že po mně chcete jen tři odpovědi,“ připomněla. Na mužově tváři se objevil slabý souhlasný úsměv.

„Máte pravdu, že ano?“

Mávnutím ruky vykouzlil odkudsi ručně vázanou knihu a nechal ji vznášet se v prostoru mezi nimi. Stránky byly pokryté drobným písmem, které se zdálo být smíšeninou starořečtiny a pseudohieroglyfických run.

„O jakém kouzlu jste četla?“ zeptal se, ale to už Reina zpola natahovala ruku. Atlas však s knihou uhnul: „Omlouvám se, ale nemohu vám dovolit si sáhnout. Neměl bych ji vlastně ani vytahovat z archivu, ale já opravdu věřím, že mé úsilí bohatě oplatíte. O jakém kouzlu jste četla?“

„Ach, hm... o maskovacím kouzlu,“ zírala Reina na stránky, z jejichž obsahu rozuměla sotva polovině. Ósacký předmět čtení run byl poměrně základní; v Tokiu by se jim naučila lépe, ale se závazky. „O tom, s jehož pomocí skryla svůj ostrov.“

Atlas přikývl a stránky se začaly samy od sebe otáčet. Nakonec se kniha otevřela na stránce s hrubým náčrtem Aeaea. Kus textu byl takřka vybledlý věky. Šlo o hrubé, nedokončené kouzlo iluze, a to bylo něco, co Reina nebyla schopna kromě základní medeiánské teorie vůbec studovat. Iluzionistické kurzy byly na Ósackém institutu pro iluzionisty. Což Reina nebyla.

„Ach,“ vydechla.

Atlas se usmál.

„Patnáct minut,“ připomněl jí a kniha zmizela.

I tato nabídka bude se závazky. To bylo nad slunce jasné. Reina nikdy nefandila podobnému přesvědčování, ale malá logická část v jejím nitru chápala, že lidé se nikdy nepřestanou ptát. Byla studnicí moci, trezorem s nedobytnými dveřmi, a lidé si buď najdou cestu, jak se tam vloupat, nebo je prostě bude muset příležitostně otevřít. Ale jen vhodnému kupci.

Zavřela oči.

Můžeme? ptala se semena svou malou semínkovou řečí, která jí na pokožce připadala jako jemné popichování. Jako dětské hlásky: ProsímProsímProsím, Matko, můžeme?

Povzdechla si.

Začněte růst, odpověděla jim v jejich řeči. Netušila, jaké to pro ně je, ale zdálo se, že jí rozumějí docela dobře. Vezměte si, co potřebujete, dodala nevrle, ale pospěšte si.

Zaplavila ji až do morku kostí úleva: Anoooooooooooo.

Jakmile znovu otevřela oči, semeno na podlaze vyrazilo řadou větví, které se táhly od stropu, po kterém se nyní šířily tenké větvičky jako vyrážka. Jedno ze dvou semínek na stole jej rozštíplo vejpůl a vyrazilo také ke stropu, podobné mechu na holém kmeni stromu. Třetí semínko, to, které zůstalo prasklé a neživé, vypučelo v pestrobarevnou šmouhu, která na sebe hbitě vzala podobu malého stromku, na jehož větvích začaly rychle kynout plody.

Jakmile jablka dozrála do stavu, kdy přímo vybízela k utržení, Reina si vydechla, nechala si břímě sklouznout z ramen a s očekáváním pohlédla na návštěvníka.

„Ach,“ poposedl si Atlas v křesílku. Rostliny mu příliš mnoho místa k pohodlnému posezení nenechaly. Mezi příkrovem větví shora a záplavou silných kořenů pod stolem se nemohl pořádně narovnat, ani neměl kam natáhnout nohy. „Je to dar a talent zároveň.“

Reina znala svou vlastní cenu dost dobře, než aby to komentovala. „Jaké další knihy máte?“

„Ještě jsem vám nic nenabídl, slečno Moriová,“ připomněl Atlas.

„Budete mě chtít,“ zvedla bradu. „Nikdo nedokáže to co já.“

„Pravda, ale neznáte ostatní kandidáty na seznamu,“ zdůraznil. „Jsou na něm dva z nejlepších elementálů, jací se rodí jen jednou za mnoho pokolení, jedinečně nadaný iluzionista, telepat, kterému není rovno, empatik schopný omámit tisícihlavé davy-“

„Nezáleží na tom, koho ještě máte,“ zaťala Reina zuby. „Stejně budete chtít mě.“

Atlas si ji chvíli měřil.

„Ano,“ odpověděl nakonec. „Ano, to je vlastně pravda, že?“

Ha ha ha, smály se rostliny. Ha ha, Matka vyhrává, my vyhráváme.

„Nechte toho,“ nařídila Reina šeptem, když ji větvičky začaly pochvalně hladit po hlavě. Atlas s úsměvem vstal a nabídl jí vizitku.

„Vezměte si ji a zhruba za čtyři hodiny budete přenesena k úvodnímu sezení.“

„Ohledně čeho?“ zeptala se, ale Atlas pokrčil rameny.

„Nerad bych se opakoval. Přeji vám mnoho štěstí, Reino Moriová. Rozhodně nešlo o váš poslední test.“

A byl pryč. Zamračila se.

Poslední, co potřebovala, byla kavárna plná rostlin, a teď ještě musela uklidit jeho stydnoucí kávu.

TRISTAN

PŘED TŘEMI HODINAMI

„Ne,“ prohlásil Tristan hned, jak se otevřely dveře. „Už zase? Teď ne.“

„Ale no tak, kámo,“ zasténal Rupesh, „už tu hniješ celé hodiny.“

„Nehniju,“ opravil ho nenaloženě Tristan, „jen dělám svou práci. Neuvěřitelné, že?“

„To sotva,“ utrousil Rupesh na půl úst a zhroutil se do prázdného křesla naproti Tristanovu stolu. „Jsi budoucí syn a dědic, Trisi. Dřít jak kůň s vyhlídkou na standardní dědictví tak trochu postrádá smysl, nemyslíš?“

„Tak za prvé se jedná o firmu, ne o království,“ zamumlal Tristan, aniž by zvedl hlavu od práce. Mávnutím ruky přeskupil čísla na obrazovce. Ocenění úplně nesedělo, takže upravil diskontní sazbu. Investoři rizika dvakrát nemilují, a takto jim bude moci představit širší procentní rozsah. „A i kdyby bylo, tak nejsem dědic, jsem jen-“

„Jen zasnoubený se šéfovo dcerunkou,“ dokončil za něj kamarád a pozvedl obočí. „Už bys měl taky navrhnout datum. Je to pár měsíců, ne? Jsem si jistý, že Eden už je určitě netrpělivá.“

To taky byla, a s ubíhajícími dny mu to dávala čím dál tím otevřeněji najevo. „Měl jsem napilno,“ odpověděl škrobeně. „A vůbec, přesně na tohle zrovna nemám čas. Ven!“ ukázal na dveře. „Než budu moci odejít, musím dodělat ještě nejméně tři ocenění.“

Čekal ho tradiční výroční rodinný svátek u Wessexů, kam jako vždy Eden doprovodí. Své role plus jedna nejstarší Wessexovy dcery se letos ujme již počtvrté, a rozhodně si dovedl představit příjemněji strávené volno. Bude si muset dávat pozor na jazyk, tvářit se přístojně a jednat vždy vhodně, což bylo nesmírně vyčerpávající – ale zisk přístupu k nesrovnatelné Wessexovic idyle bohatě stál za nekonečné předstírání. Tristanovo bezchybné chování Eden trápilo, protože ráda brala sebemenší výtku k jeho osobě za záminku k opuštění právě probíhající rodinné akce. Tristan to však takto nebral – vědomí, že je jako budoucí přiženěnec považován za dědice hlavy rodiny, mu stálo za všechny drobné nafoukané ústrky.

Přemýšlel, zda by dokázal Eden přesvědčit, aby mu dovolila vzít si její jméno; samozřejmě za předpokladu, že si konečně dodá odvahy a učiní poslední krok nezbytný ke zpečetění vlastního osudu.

„Jedeš s nimi na dovolenou,“ zdůraznil Rupesh a nakrčil tmavé obočí. „Už jsi jednou nohou v rodině.“

„To tedy nejsem.“ Ještě ne. Tristan si promnul spánky a znovu se podíval na čísla. Kapitál potřebný k uskutečnění obchodu byl značný, o problémech se stávající magickou infrastrukturou ani nemluvě. Ale potenciální zisk byl u tohoto portfolia větší než u kteréhokoli ze třinácti dalších medeiánských projektů, které dnes oceňoval. Jamesi Wessexovi se bude líbit, i když zbytek správní rady bude nejspíš jiného názoru. Ale Wessexovo jméno není na budově jen tak pro nic za nic.

Tristan odložil projekt do přihrádky označené Možná a dodal: „Já prostě jen tak tuhle firmu nezdědím, Rupe. Na to si budu muset ještě pořádně máknout. A ty bys možná měl udělat totéž.“ Zvedl hlavu, aby si upravil brýle pohlcující modré světlo, a Rupesh v odpověď obrátil oči v sloup.

„No tak si pospěš. Eden celé ráno sdílí fotky ze svých příprav.“

Eden Wessexová, dcera miliardáře a investora Jamese Wessexe, byla pohlednou dědičkou a tedy hotovým produktem, schopným vydělat kapitál na nehmotných věcech jako je krása a vliv. Tristan osobně navrhl správní radě Wessexu zvážení investice do Lightningu, magické verze smrtelnické aplikace na sociálních sítích. A od té doby byla Eden její tváří.

„No jo, díky,“ odkašlal si Tristan. Určitě mu poslala už pěknou řadu zpráv. „Brzy budu hotov. To je všechno?“

„Vždyť víš, že nemůžu jít domů dřív než ty, kámo,“ mrkl Rupesh. „Chodit domů před hvězdou podniku přece nejde, no ne?“

„No dobře, v tom případě jsi sám proti sobě,“ pokynul Tristan znovu ke dveřím. Ještě dva návrhy, pomyslel si a přelétl papíry očima. No, tak jeden. Druhý je očividně nevhodný. „Tak běž, Rupe. A udělej něco s tím flekem od kafe.“

„Cože?“ sklonil Rupesh překvapeně hlavu, zatímco Tristan opět vzhlédl od práce. „Poslední dobou tvé iluze nějak slábnou,“ poznamenal a ukázal přitom na spodek Rupeshovy kravaty. „Přece nemůžeš utratit pět set liber za značkový pásek a pak odfláknout kouzlo na odstraňování skvrn.“ I když Tristan už ve chvíli, kdy to říkal, věděl, že pro Rupeshe je podobné vystupování typické. Některým lidem záleželo jen na tom, co druzí vidí, a zvlášť jeho kamarád si vůbec neuvědomoval, jak dobře jej má Tristan přečteného.

„Bože, ty jsi ale otrava, víš to?“ obrátil Rupesh zase oči v sloup. „Všem ostatním je úplně šumák, že moje kouzla vyprchávají.“

„Všem ostatním, které znáš.“ Tristan už rozhovoru nevěnoval pozornost. Rupesh Abkari: zrozen zdědit bohatství, nejspíš zde bude až do smrti. Ten se ale má.

„Další důvod, proč tě nesnášet, kámo,“ zašklebil se Rupesh. „No, tak to dodělej, Trisi. Prokaž nám všem laskavost a běž si hrát k moři, ať si my ostatní můžeme na pár dní odpočinout, ano?“

„Pokusím se,“ ujistil ho Tristan. Pak konečně za kamarádem zapadly dveře.

Odložil jeden z návrhů stranou a chopil se toho zajímavějšího. Čísla vypadala spolehlivě. Projekt si nežádal příliš velké vstupní investice, což znamenalo-

Dveře se otevřely a Tristan zasténal.

„Tak naposledy, Rupeshi-“

„Ne tak docela Rupesh,“ ozval se neznámý, hluboký hlas. Tristan zvedl hlavu od monitoru a zadíval se na cizince v místnosti. Byl to vysoký muž tmavé pleti v nevýrazném tvídovém obleku. Rozhlížel se po klenutém stropě Tristanovy kanceláře.

„Inu,“ podotkl a nechal dveře zaklapnout, když vstoupil. „Tohle je hodně daleko od místa vašich začátků, není-liž pravda?“

Byla to pravda. Nová rohová kancelář s okny na sever a se stužkami zářivé londýnské oblohy byla nedávnou odměnou po jeho posledním povýšení.

Ale každý, kdo tušil něco o Tristanových začátcích, znamenal problémy, a tak se s kyselým výrazem připravil na očekávaný pád.

„Pokud jste-“ skousl slovo „přítel“ a zaskřípal ho mezi zuby, „nebo známý mého otce-“

„Ne tak docela,“ ujistil ho neznámý. „Všichni však Adriana Caina do jisté míry známe, že?“

My, pomyslel si Tristan s úšklebkem.

„Tady nejsem Caine,“ odpověděl. Pravda, pořád měl to jméno napsané na stole, ale nikdo z jeho kolegů si to zatím nespojil. Bohatí se pramálo starali o špínu pod nohama, pokud ji tedy někdo čas od času zametl a většinou se držela z dohledu. „Nemůžu pro vás nic udělat.“

„Já vás o nic nežádám,“ odpověděl cizí muž. Pak věnoval dlouhý pohled plný očekávání prázdné židli, stojící naproti Tristanovu stolu. (Tristan ho nevybídl, aby se posadil). „Ačkoli,“ pokračoval nakonec cizinec, „se musím sám sebe ptát, jak jste se vůbec ocitl na této cestě životem. Svým způsobem jste byl dědicem svého vlastního impéria, že?“ Tristan mlčel. „Nejsem si jistý, jak se Cainův jediný syn dostal ke hře o wessexské jmění?“

Ne že by po tom někomu něco bylo, ale Tristan se s otcem rozešel během studií na univerzitě, jakmile vyšlo najevo, že Adrian Caine považuje Tristana za zbytečný nástroj vyšší třídy – v lepším případě za mazlíčka pro pobavení, v horším pak za hloupého uctívače u oltáře jejich hříchů. Byla to sice pravda, ale Tristan na rozdíl od otce viděl jak les, tak stromy. Adrian Caine byl opovrženíhodná postava, kultovní a chamtivá. James Wessex jakbysmet, ale Tristan byl dost chytrý aby rozpoznal, na kterého z nich se smůla nelepí.

„Některé věci nejsou o penězích,“ odpověděl Tristan, což byla očividně lež. Všechno bylo o penězích, ale pokud jste jich měli dost, mohli jste postupem času zapomenout, že tomu tak je. Tristan si svůj život zde vybral. „A teď, jestli vám to nevadí-“

„A o čem tedy jsou?“ zeptal se muž a Tristan si hlasitě povzdechl.

„Podívejte, nevím, kdo vás sem pustil, ale-“

„Přece dokážete víc než jen tohle,“ upřel na něj cizinec vážný pohled. „Oba dobře víme, že vás to nadlouho neuspokojí.“

Nesouhlasím, pomyslel si Tristan. Peníze byly ve skutečnosti velmi uspokojivé, zejména pokud jste je dokázali štípnout pracháčům. „Vůbec mě neznáte,“ zdůraznil Tristan. „Mé jméno je jen nepatrnou částí mé osobnosti. A vůbec není směrodatné.“

„Vím, že jste mnohem vzácnější, než si myslíte,“ opáčil muž. „Otec si může myslet, že vašeho nadání je pro vás škoda, ale já ne. Iluzionistou může být kdekdo. Stejně tak hrdlořezem. Nebo Adrianem Cainem.“ Rty se mu sevřely. „Ale to, co máte a umíte vy, na světě nedokáže nikdo.“

„A co přesně mám?“ zeptal se Tristan suše. „A ne abyste řekl, že potenciál.“

„Potenciál? Těžko. Rozhodně ne tady,“ mávl cizinec rukou kolem honosné kanceláře. „Klícka je to pěkná. Ale přesto klícka.“

„Co jste zač?“ zeptal se Tristan nejspíš trochu pozdě, ačkoli na jeho obranu je třeba vzít v potaz, že posledních pár hodin pracoval v kapitalismu. Hlava mu už tak dobře nesloužila. „Pokud nejste otcův známý ani známý Jamese Wessexe – a předpokládám, že jste mi nepřišel představit váš poslední medeiánský software,“ zabručel a odhodil nevhodný návrh, který prve studoval, „pak vůbec nevím, co zde pohledáváte.“ Cizinec se vědoucně pousmál.

„Copak je tak těžké uvěřit, že jsem přišel kvůli vám, Tristane?“ zeptal se s nepatrným náznakem pobavení v hlase. „Kdysi jsem byl na vašem místě, víte?“

„Tak o tom pochybuji,“ zaklonil se Tristan a rozhlédl se po své rohové kanceláři.

„Pravda, nikdy jsem se nechystal přiženit do nejmocnější medeiánské rodiny v Londýně, to musím dodat,“ zasmál se cizinec, „ale nalinkoval jsem si pro sebe jasně danou cestu. Takovou, která podle mě jako jediná měla vést k úspěchu. Dokud mi jednoho dne někdo neučinil nabídku.“

Naklonil se a položil Tristanovi na stůl vizitku. Stálo na ní jenom ATLAS BLAKELY, SPRÁVCE a lehce se třpytila iluzí.

Tristan se zamračil. Přenosové kouzlo.

„Kam vede?“ zeptal se neutrálně a cizinec, Atlas Blakely, se usmál.

„Vy to kouzlo vidíte?“

„Vzhledem k okolnostem je bezpečnější předpokládat, že tu nějaké kouzlo bude,“ promnul si Tristan ostražitě čelo. Ve stolní zásuvce mu divoce vibroval telefon; Eden ho určitě shání. „Nejsem tak hloupý, abych se něčeho takového dotýkal. Mám na dnešek plány, a ať už se jedná o cokoli-“

„Dokážete prohlédnout iluze,“ přerušil ho Atlas. Tristan se v náhlém návalu obav napjal. Tohle o něm nesměl vědět jen tak někdo. Ne že by sám roztruboval do světa novinky a detaily o svém životě, ale jeho schopnosti nejlépe fungovaly na lidi, kteří nic nevěděli. „Vidíte hodnoty, a co je důležitější, vidíte faleš. Vidíte pravdu. Proto jste výjimečný, Tristane. Buď můžete každý den svého života pracovat na rozhojnění bohatství Jamese Wessexe, nebo můžete být tím, čím jste. Kým jste.“ Atlas z něj nespouštěl oči. „Za jak dlouho myslíte, že se James dozví pravdu o vašem původu? Ten přízvuk je hezký, ale dobře pod ním slyším stopy vedoucí do East Endu. Ozvěny dělnické čarodějky,“ pronesl tiše, „která přežívá ve vašem dělnickém jazyce.“

Tristan se naježil a pod stolem sevřel ruce v pěst.

„Vydíráte mě?“

„Ne. Jen vám předkládám nabídku. Příležitost.“

„Příležitostí mám nepřeberně.“

„Ale zasloužíte si lepší,“ pokračoval Atlas. „Lepší než Jamese Wessexe. Rozhodně lepší než Eden Wessexovou, a o mnoho lepší než Adriana Caina.“

Tristanův mobil se znovu rozezněl. Eden mu nejspíš posílá fotku svých koziček. Čtyři roky soužití a souložení, a přesto ji nikdy nepřestalo bavit předvádět zvětšovací kouzlo, které ale okamžitě prohlédl. Ale na druhou stranu, ty fotky sotva vypovídaly v jeho prospěch. Eden chtěla muže, který se bude vyjímat v bulváru, někoho, s kým si bude moci ušpinit jméno. Tristan zase chtěl sociální kapitál onoho znečišťovaného jména.

Transakčně řečeno se k sobě hodili dokonale.

„Nemáte ani ponětí, o čem mluvíte,“ odpověděl Tristan.

„Že by?“ ukázal Atlas na vizitku. „Na rozmyšlení máte pár hodin.“

„Na rozmyšlení o čem?“ zeptal se Tristan příkře. Atlas však už vstal a pokrčil rameny.

„Rád zodpovím vaše otázky, ale ne tady. Ne teď. Pokud chcete, Tristane, dál žít tenhle život, pak nemá smysl se o tom vůbec bavit, že? Pokud se však nebudete bát natáhnout ruku, pak vás v životě může čekat mnohem víc, než si myslíte.“ Podíval se úkosem na Tristana. „Víc, než kolik slibuje váš původ, a určitě víc, než můžete očekávat od současného života.“

To se mu snadno řekne, pomyslel si Tristan. Ať už byl Atlas Blakely kdokoli, jeho otec určitě nebyl žádný tyran, který by jediného syna považoval za své největší životní zklamání. On si ale Eden Wessexovou před pěti lety na večírku, kde dělal za barem, vybral, a rozhodl se, že ona je ta nejlepší cesta, ta nejjednodušší cesta, jediná cesta ven.

I když Atlas Blakely mohl mít docela dobře pravdu. Určitě existuje svět, ve kterém Tristanův nejlepší kamarád a spolupracovník nepřestává věřit, že mu prochází šoustání s Tristanovou snoubenkou, aniž by tušil, že odfláknuté antikoncepční kouzlo na bimbasovi vidí Tristan přes celou rohovou kancelář.

Která měla ve skutečnosti velice průměrný výhled.

„O co jde?“ zeptal se znovu. „Co je to...“ Chvíli trvalo, než se odvážil to slovo vyslovit: „Za příležitost?“

„Taková, která se naskytne jen jednou za život,“ odpověděl Atlas záhadně. „To poznáte, až ji uvidíte.“

To byla skoro vždycky pravda. Bylo málo toho, co Tristan Caine neviděl.

„Musím někde být,“ zopakoval ještě.

Život k žití. A budoucnost k řízení.

Atlas přikývl.

„Volte moudře,“ poradil na rozloučenou a vyklouzl z kanceláře stejně rychle jako skvrna slunce za šedými londýnskými mraky. Dveře za ním bezhlučně zapadly.

CALLUM

PŘED DVĚMA HODINAMI

Callum Nova byl opravdu zvyklý dostávat, co chtěl. Jeho magické nadání bylo tak účinné, že pokud by si ho nechával pro sebe – což obvykle dělal – dosáhl by v každém předmětu hravě nejlepších známek. Šlo svým způsobem o hypnózu. Některé z jeho bývalek to zpětně popisovaly jako halucinogenní efekt. Jako by po rozchodu prošly odvykacím obdobím. Kdyby se neměly pořád na pozoru, Callum by je dokázal uvrtat do čehokoli. Dost mu to ulehčovalo život. Až příliš? Občas ano.

Neznamenalo to však, že by neměl rád výzvy.

Od chvíle, kdy před šesti lety odpromoval a vrátil se zpět z Atén, neměl nic moc na práci, což se mu poměrně dost nelíbilo. Samozřejmě jako celá řada medeiánů po studiích pracoval v rodinném podniku. Primárním oborem podnikání rodiny Novů, vlastníků magického mediálního konglomerátu, byla krása. A byla velkolepá. Samozřejmě všechno byla iluze, do posledního zrnka, a Callum byl tou nejfalešnější iluzí ze všech. Prodával marnivost a byl v tom dobrý. Víc než dobrý.

Ale přesvědčování druhých o věcech, kterým sami věřili, byla nuda. Callum měl jako takzvaný manipulátor výrazně vzácnou specializaci, a ještě vzácnější byl jeho talent – dalece převyšoval běžné schopnosti každé čarodějky a čaroděje. Jednak byl chytrý, takže přesvědčit druhé, aby dělali přesně to, co chce, mu nedělalo žádné potíže. A za druhé pořád pátral po zábavě, takže muž u dveří nemusel moc namáhat hlasivky, aby ho přesvědčil.

„Správce,“ četl Callum nahlas a prohlížel si s nohama na stole vizitku. Do práce přišel o čtyři hodiny později a jeho kolegyně manažerka (sestra) ani majitel (otec) neměli co říct ke schůzce, kterou mezitím prošvihl. Odpoledne jim to vynahradí, až si na dvě minuty (stačila by minuta a půl, ale musí dopít espresso) sedne s klientem, kterého rodina Novů potřebuje pro zajištění plného portfolia vysoce postavených iluzionistů pro Londýnský týden módy. „Doufám, že spravujete něco zajímavého, Atlasi Blakely.“

„Ano, spravuji,“ vstal Atlas ze židle. „Předpokládám tedy, že se ještě uvidíme?“

„Předpoklady jsou nebezpečné,“ odpověděl Callum a myslí ohmatával okraje Atlasových zájmů. Byly rozmazané, drsné, a nedalo se jimi proniknout lehce. Hádal, že ať je Atlas Blakely čím chce, určitě ho před Callumovými zvláštními schopnostmi varovali. Což znamenalo, že pro odhalení jeho pravé podstaty bude muset kopat hluboko. V Callumových očích byl kdokoli, ochotný udělat špinavou práci, hoden několika minut jeho času. „Kolik lidí je na seznamu?“

„Pět dalších.“

Hezké číslo, pomyslel si. Poměrně exkluzivní, ale statisticky vzato si dokázal oblíbit každého pátého člověka.

„Kdo je nejzajímavější?“

„Zajímavost je subjektivní,“ odpověděl Atlas.

„Tak tedy já,“ hádal Callum.

Cizinec se bez známky pobavení usmál. „Nejste nezajímavý, pane Novo, ačkoli hádám, že brzy poprvé budete v místnosti s lidmi stejně vzácnými, jako jste vy sám.“

„Zajímavé,“ shodil Callum nohy ze stolu a předklonil se. „Přesto bych se o nich rád dozvěděl víc.“

Atlas povytáhl obočí.

„Nezajímá vás možnost samotná, pane Novo?“

„Pokud chci, bude moje,“ pokrčil Callum rameny. „Můžu si dovolit počkat a rozhodnout se později. Hráči mě však zajímají více než hra samotná. Vlastně abych mluvil přesně,“ opravil se po chvilce, „hra závisí na hráčích.“

Atlas lehce zkřivil ústa. „Nico de Varona,“ začal.

„Nikdy jsem o něm neslyšel. Co dělá?“

„Je fyzikál. Dokáže přinutit fyzikální síly, aby se přizpůsobily jeho požadavkům, stejně jako to vy děláte se záměry druhých.“

„Nuda,“ opřel se Callum. „Ale mohl bych to s ním zkusit. Kdo další?“

„Libby Rhodesová, taktéž fyzikálka,“ pokračoval Atlas. „V životě jsem se dosud nesetkal s nikým, kdo by měl takový vliv na své okolí. Reina Moriová je naturalistka, které skládá úctu samotná zem.“

„Naturalistů je na světě přehršel,“ odpověděl Callum znuděně. Nechtěl na sobě totiž dát znát, jak je zvědavý. „Kdo dál?“

„Tristan Caine. Vidí skrze iluze.“

Vzácné. Velmi vzácné. Ale nijak zvlášť užitečné. „A?“

„Parisa Kamaliová,“ ozvalo se se zaváháním. „Její specializaci bych předpokládám neměl prozrazovat.“

„Ale?“ pozvedl Callum obočí. „A řekl jste jim o mé specializaci?“

„Neptali se na vás.“

Callum si odkašlal.

„Máte ve zvyku psychologicky profilovat každého, s kým jednáte?“ zeptal se klidně. Atlas neodpověděl. „Ačkoli předpokládám, že lidé s menším nadáním rozpoznat vlastní manipulaci na ni moc upozorňovat nebudou.“